ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" лютого 2021 р.           Справа№ 910/21682/15 (910/16624/20)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Доманської  М.Л.
суддів:            Пантелієнка  В.О. 
          Верховця  А.А. 

за участю секретаря судового засідання Чміль Я.Є.
та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 17.02.2021
розглянувши матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства "Криничне"
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.11.2020
у справі № 910/21682/15 (910/16624/20) (суддя Чеберяк П.П.)
за позовом Державного підприємства "Конярство України"
до Фермерського господарства "Криничне"
про визнання договорів недійсними 
в межах справи № 910/21682/15
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"
до Державного підприємства "Конярство України"
про банкрутство
ВСТАНОВИВ
Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/21682/15 (910/16624/20), крім іншого, заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Заборонено до моменту набрання законної сили судовим рішенням у цій справі будь-яким особам, окрім Державного підприємства "Конярство України", вчиняти дії з проходу, проїзду техніки та транспортних засобів і збирання врожаю на земельних ділянках, належних на праві постійного користування Державному підприємству "Конярство України", розташованих на території Новоолександрівської сільської ради Біловодського району Луганської області (по філії "Новоолександрівський кінний завод" № 64) площею 3385,357 га (згідно з актом на право постійного користування землею серії І-ЛГ № 001322).
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, Фермерське господарство "Криничне" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник послався на те, що позивач зазначив, що ФГ «Криничне» вчиняє дії, які полягають в намірі самовільно, без дозволу ДП «Конярство України», потрапити на земельні ділянки, належні на праві постійного користування ДП «Конярство України» та здійснити збирання та вивезення у невідомому напрямку врожаю сільськогосподарських культур, що на думку позивача, свідчить про загрозу незаконного проникнення на територію земельних ділянок ДП «Конярство України», їх використання, шляхом здійснення збирання врожаю сільськогосподарських культур. Про ці факти, як зазначено позивачем, свідчать чисельні заяви ДП «Конярство України» до правоохоронних органів. Судом першої інстанції не враховано той факт, що і й з боку ФГ    «Криничне», теж мають місце заяви до слідчих судів у кримінальному провадженні, яке на дату розгляду заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову знаходиться на стадії розслідування. На думку скаржника, заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях позивача. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Позивачем не наведено достатніх підстав, які б свідчили, що невжиття обраного заходу забезпечення позову ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у даній справі або поновлення порушених чи оспорюваннях прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Не наведено доказів, які вказують на наявність обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову, та у чому саме вбачається неможливість чи утруднення виконання судового рішення. Доводи позивача у даному випадку є лише його побоюваннями, які не підтверджені належними засобами доказування, та не повинні були прийматися судом до уваги. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Забезпечюючи позов, суд першої інстанції не врахував, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як фермерське господарство та не взято до уваги інтереси не тільки відповідача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися майном призводить до незворотних наслідків, а саме, повного припинення господарської діяльності скаржника.
16.01.2021 до Північного апеляційного господарського суду від ДП «Конярство» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Як правильно зазначено судом першої інстанції, ДП    «Конярство України» є постійним користувачем земельних ділянок за відповідними кадастровими номерами та площами. Позивач вважає, що у ФГ «Криничне» відсутні будь-які правові підстави для використання земельних ділянок, належних ДП «Конярство України». Договори на виконання сільськогосподарських робіт, договори купівлі-продажу незавершеного виробництва не вказані у Земельному кодексі України як правові підстави виникнення будь-яких прав на земельні ділянки. Матеріали справи спростовують твердження ФГ «Криничне» про наявність у нього права використовувати земельні ділянки, належні на праві постійного користування ДП «Конярство України», в тому числі й права проходу, проїзду, збирання врожаю на цих земельних ділянках. ДП «Конярство України» вважає, що застосуванням такого заходу забезпечення позову як заборона проходу, проїзду, збирання врожаю на земельних ділянках, належних на праві постійного користування ДП «Конярство України», окрім останнього, як єдиного законного користувача, не буде завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти у разі невжиття такого захисту. Вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо майна, належного на праві постійного користування ДП «Конярство України», буде мати наслідком збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.
В судове засідання зявились представники скаржника, позивача, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарсьва України та прокурор Київської міської прокуратури. Представники скаржника підтримали вимоги апеляційної скарги, представники позивача, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарсьва України та прокурор Київської міської прокуратури заперечили проти завдоволення апеляційної скарги, інші учасники провадження не з`явились, про причини неявки в суд не повідомили.
Учасники провадження про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копії відповідної ухвали суду.
Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
В той же час, за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.
Судом також враховано, що за приписами частини 1    статті 9 Господарського процесуального кодексу України    ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2    статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень"    усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній         формі не пізніше наступного    дня         після    їх виготовлення    і    підписання.
Згідно з ч.ч. 1, 2    ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1    ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2021, від 03.02.2021, дізнавшись про дату, місце та час судового засідання у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Відповідно до ч. 4    ст. 13 Господарського процесуального кодексу України    кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку за можливе здійснювати розгляд скарги без участі певних представників учасників справи, що не з`явилися у судове засідання, так як вони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвали суду першої інстанції - залишити без змін.
Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні господарського суду м. Києва перебуває справа №910/21682/15 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ" про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" на стадії процедури    розпорядження майном, введеної ухвалою господарського суду м. Києва від 15.10.2015.
28.10.2020 Державне підприємство "Конярство України" (позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фермерського господарства "Криничне" (відповідач) про визнання договорів недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорювані договори мають ознаки прихованих (удаваних) договорів оренди державної землі, яка перебуває в постійному  користуванні ДП "Конярство України" та яку ДП "Конярство України" не має права передавати в оренду іншим особам.
29.10.2020 до господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про забезпечення позову. 
Подана заява мотивована тим, що Державним підприємством "Конярство України" було подано до господарського суду міста Києва позовну заяву в межах справи про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" № 910/21682/15 до Фермерського господарства "Криничне" про визнання недійсними договорів, в якій ДП "Конярство України" просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу незавершеного виробництва від 29.04.2020 №14, укладений між ДП "Конярство України" в особі філії "Лимарівський кінний завод №61" та ФГ "Криниче"; визнати недійсним договір про виконання сільськогосподарських робіт від 29.04.2020 №12, укладений між ДП "Конярство України" в особі філії "Лимарівський кінний завод №61" та ФГ "Криниче"; визнати недійсним договір застави від 29.04.2020 №15, укладений між ДП    "Конярство України" в особі філії "Лимарівський кінний завод №61" та ФГ "Криниче"; визнати недійсним договір купівлі-продажу незавершеного виробництва від 31.03.2020 №12, укладений між ДП "Конярство України" в особі філії "Стрілецький кінний завод №60" та ФГ    "Криниче"; визнати недійсним договір про виконання сільськогосподарських робіт від 31.03.2020 №10, укладений між ДП "Конярство України" в особі філії "Стрілецький кінний завод №60" та ФГ "Криниче"; визнати недійсним договір застави від 31.03.2020 №11, укладений між ДП "Конярство України" в особі філії "Стрілецький кінний завод № 60" та ФГ "Криниче".
В позові зазначено, що позивач мотивує свої вимоги тим, що оспорювані договори мають ознаки прихованих (удаваних) договорів оренди державної землі, яка перебуває в постійному користуванні ДП «Конярство країна» та яку ДП «Конярство Україна не має право передавати в оренду іншим особам. Позов спрямований на усунення незаконного використання ФГ «Криничне» земельних ділянок, належних на праві постійного користування ДП «Конярство України».
В обґрунтування підстав для вжиття заходів до забезпечення позову позивач вказує те, що ДП "Конярство України" є постійним користувачем земельних ділянок з наступними кадастровими номерами та площами:
-           4420688900:07:005:0018 -           614,5549 га;
-           4420688900:07:006:0014 -           775,4161 га;
-           4420688900:07:001:0008 - 3,1623 га;
-           4420688900:07:002:0059 -            494,127 га;
-           4420688900:07:007:0003 -            266,8474 га;
-           4420688900:07:001:0007 - 25,63 га;
-           4420688900:07:003:0007 -           326,673 га;
-           4420688900:07:004:0009 -           420,306 га;
-           4420688900:07:007:0004 -           17,87 га;
-           4420688900:07:007:0005 -           73,1312 га;
-           4420688900:07:008:0008 -           567,0671 га;
-           4420688900:07:007:0006 -            94,4188 га, загальною площею 3679,2038 га, що розташовані на території Новолимарівської сільської ради Біловодського району Луганської області. Право постійного користування ДП "Конярство України" в особі філії "Лимарівський кінний завод №61" вказаними земельними ділянками підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також ДП "Конярство України" є постійним користувачем земельної ділянки площею 7843,7023 га, розташованої на території Новострільцівської сільської ради Міловського району Луганської області, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ЛГ № 003585.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з наступного.
У даному випадку ДП "Конярство України" звернулося до суду з позовом про визнання недійсними договорів, які за своїм змістом, виходячи з позовної заяви, приховують відносини оренди землі, та внаслідок яких здійснюється використання всупереч закону державної землі, право користування якою має виключно ДП "Конярство України". Позовні вимоги спрямовані на захист права позивача на постійне користування відповідними земельними ділянками, а наведені ним аргументи свідчать про загрозу незаконного проникнення на землю ДП "Конярство України" ФГ "Криничне" чи інших осіб та можливий незаконний збір врожаю сільськогосподарських культур, що знаходяться на цих землях. Суд першої інстанції вбачає наявність зв`язку між заявленими заявником заходами забезпечення позову і предметом спору, співмірність та адекватність заходів забезпечення із заявленими вимогами.
Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступе.
Відповідно до статей  13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України  особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.
Відповідно до    статті 86 ГПК України    суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із    статтею 136 ГПК України    господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених    статтею 137 цього Кодексу    заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною першою    статті 137 ГПК України    передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до частини четвертої    статті 137 ГПК України    заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховано правову позицію, викладену у    рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011    щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями    151,    152,    153 Цивільного процесуального кодексу України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього    рішення).
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права (охоронюваного законом інтересу). Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в господарській справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.
Тобто забезпечення позову за своєю правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Обраний спосіб забезпечення позову повинен співвідноситься з предметом позову, а, отже, мати зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а тому захід забезпечення позову спроможний забезпечити ефективний захист порушених прав чи охоронюваного законом інтересу, у разі задоволення позову.
З матеріалів справи вбачається, що ДП "Конярство України" є постійним користувачем земельних ділянок загальною площею 3679,2038 га, що розташовані на території Новолимарівської сільської ради Біловодського району Луганської області та земельної ділянки площею 7843,7023 га, розташованої на території Новострільцівської сільської ради Міловського району Луганської області, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ЛГ № 003585.
Як свідчить зміст позовних вимог та письмові докази, зокрема, оспорювані договори купівлі-продажу незавершеного виробництва від 29.04.2020 №14, про виконання сільськогосподарських робіт від 29.04.2020 №12, застави від 29.04.2020 №15, а також договори купівлі-продажу незавершеного виробництва від 31.03.2020 №12, про виконання сільськогосподарських робіт від 31.03.2020 №10, застави від 31.03.2020 №11, на вказаних вище земельних ділянках ФГ "Криничне" здійснюється фактичне користування цими землями, та на час розгляду справи на цих земельних ділянках наявні посіви сільськогосподарських культур (соняшника та кукурудзи).
Позов поданий позивачем у даній справі, спрямований на усунення незаконного використання ФГ «Криничне» земельних ділянок, належних на праві постійного користування ДП «Конярство України», що, крім іншого, може призвести до втрати врожаю. 
Згідно зі статтями 316, 321, 328 Цивільного кодексу України: правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 179 Цивільного кодексу України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
У класифікації об`єктів права власності посіви та врожай є речами, а по відношенню до земельної ділянки вони є плодами.
Як вбачається зі статті 189 Цивільного кодексу України, продукцією, плодами та доходами є все, що виробляється, добувається, одержується з речі або приносяться річчю.
За приписами частини 2 статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.
Пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" закріплено визначення поняття зерно - плоди зернових, зернобобових та олійних культур, які використовуються для харчових, насіннєвих, кормових та технічних цілей.
Згідно з пунктом "б" частини 1 статті 95 Земельного кодексу України землекористувач має право на посіви та засадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію.
Таким чином, з огляду на вищевказане суд першої інстанції дійшов висновку, що особа, яка володіє та користується земельними ділянками, зокрема, постійний землекористувач, є належним землекористувачем та набуває права власності на врожай, що вирощений на таких земельних ділянках (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17).
Як вбачається з матеріалів заяви ДП "Конярство України" повідомленнями від 04.08.2020, адресованими ФГ "Криничне", письмово заборонило ФГ "Криничне", та будь-яким іншим особам, які будуть діяти від імені чи в інтересах ФГ "Криничне" чи пов`язаних з ним осіб, вчиняти будь-які дії та проводити будь-які роботи на земельних ділянках, що перебувають в постійному користуванні ДП "Конярство України", в тому числі, земельних ділянок загальною площею 3679,2038 га, в тому числі ріллі площею 2667,62 га, розташованих на території Новолимарівської сільської ради Біловодського району Луганської області та площею 7843,7023    га, в тому числі ріллі площею 4796,83 га, розташованих в адміністративних межах Новострільцівської сільської ради Міловського району Луганської області , в тому числі, але не виключно, з метою захисту державних інтересів та інтересів ДП "Конярство України", останнє заборонило право заходу чи право заїзду на вказані землі, заборонило вчиняти будь-які дії з посівами, насадженнями, урожаєм чи будь-яким іншим майном, що знаходиться ли знаходилось на цих землях.
Як зазначено в судовому засіданні представниками позивача, ФГ    "Криничне" вчиняє дії, які полягають в намірі самовільно, без дозволу ДП "Конярство України", потрапити на земельні ділянки, належні на праві постійного користування ДП "Конярство України" та здійснити збирання та вивезення у невідомому напрямку врожаю сільськогосподарських культур, що свідчить про загрозу незаконного проникнення на територію земельних ділянок ДП "Конярство України", їх використання, зокрема, шляхом здійснення збирання врожаю сільськогосподарських культур. Про факти спроб незаконного використання землі та збирання врожаю ФГ "Криничне" свідчать численні заяви ДП "Конярство України" до правоохоронних органів. Про намір ФГ "Криничне" потрапити на територію земельних ділянок ДП "Конярство України" та здійснити збір врожаю, який, на переконання ДП "Конярство України", належить йому, свідчать і заяви ФГ "Криничне" до слідчих суддів у кримінальному провадженні, яке розслідується за відповідними фактами, в тому числі, незаконних дій ФГ "Криничне" щодо протиправного заволодіння майном ДП "Конярство України".
Задовольняючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову судом повинно забезпечуватись збалансованість інтересів сторін.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, що оскільки у даному випадку, ДП "Конярство України" звернулося до суду з позовом про визнання недійсними договорів, які за своїм змістом, на думку позивача, приховують відносини оренди землі та внаслідок яких здійснюється використання всупереч закону державної землі, право користування якою має виключно ДП "Конярство України", тобто позовні вимоги спрямовані на захист його права постійного користування землею, а наведені ним аргументи свідчать про загрозу незаконного проникнення на землю ДП "Конярство України" ФГ "Криничне" чи інших осіб та можливий незаконний збір врожаю сільськогосподарських культур, що знаходяться на цих землях, суд вбачає наявність зв`язку між заявленими заявником заходами забезпечення позову і предметом спору, співмірність та адекватність заходів із заявленими вимогами. Вжиття наведених заходів до забезпечення позову сприятиме дотриманню вимог щодо справедливого та ефективного захисту або поновлення порушених прав чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив, що заявником у заяві про забезпечення позову наведено достатньо обґрунтувань та доведено належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених (оспорюваних) прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів скаржника, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що заява позивача про вжиття визначених ним заходів забезпечення позову, містить обґрунтовані мотиви та докази, на підставі яких, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо доцільності та необхідності термінового забезпечення позову.
Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що, виходячи з вимог процесуального закону, які регулюють підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема з вимог статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, суд  першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення поданої заяви про забезпечення позову.
Інших доводів скаржника по суті заявлених вимог заявника, які б спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваної ухвали та впливали на їх правильність в апеляційній скарзі не наведено.
Доводи скаржника про порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського    суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржувану ухвалу суду першої інстанції у даній справі - без змін.
Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Криничне" залишити без задоволення.
Ухвалу господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/21682/15 (910/16624/20) залишити без змін.
Матеріали оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/21682/15 (910/16624/20) направити до господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.
Повний текст складено 22.02.2021.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Доманська 

Судді                                                                                В.О. Пантелієнко

                                                                                А.А. Верховець