Головуючий у І інстанції Марчук О.Л.
Провадження №22-ц/824/489/2021                                                                                   Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
    
18 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого - судді:        Матвієнко Ю.О.,
суддів:                                Мельника Я.С., Гуля В.В.,
при секретарі:                   Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила суд зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні спільним нерухомим майном, а саме: домоволодінням і земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного доступу до будинку і усіх господарських будівель та споруд, а також земельних ділянок, та передання ключів від усіх господарських будівель і споруд.
Позовна заява мотивована тим, що позивачка є власником 1/5 частини житлового будинку із відповідними господарськими будівлями та спорудами, а також земельних ділянок площею 0,10 га та 0,394 га за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідач ОСОБА_2 також є власником 1/5 частини вищевказаних об`єктів нерухомого майна. Іншими співвласниками домоволодіння та земельних ділянок є: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , по 1/5 частині кожен.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають у домоволодінні по АДРЕСА_1 , створюють перешкоди позивачці у користуванні належним їй нерухомим майном, оскільки не допускають її до будинку та господарських споруд, встановили нові замки на дверях, не надавши при цьому ОСОБА_1 ключі від них.
Позивач зверталась із відповідними заявами до депутата Васильківської міської ради та до правоохоронних органів, однак жодних результатів ці звернення не мали, в зв`язку із чим вона і звернулась до суду з даним позовом.
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Обгрунтовуючи скаргу, позивачка посилалась на те, що вона разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є власниками по 1/5 частині кожен житлового будинку із відповідними господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також земельних ділянок площею 0,100 га кадастровий номер 3210700000:06:004:0003 та площею 0,394 га кадастровий номер 3210700000:04:004:0004, що знаходяться за вищевказаною адресою.
Усі п`ять власників вказаного нерухомого майна мають рівні права володіти, користуватися та розпоряджатися ним. Всі співвласники використовували цей будинок, як дачу, для вирощування продуктів харчування.
Однак, ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 вже чотири роки проживають у даному домоволодінні, хоча мають інше житло та зареєстроване місце проживання у м. Києві. При цьому вони чинять перешкоди у користуванні іншими співвласниками нерухомим майном, що знаходиться у спільній частковій власності.
Позивач зверталась із відповідними заявами до депутата Васильківської міської ради та правоохоронних органів, однак жодних заходів до відповідачів не було застосовано, а лише рекомендовано звернутись до суду.
Крім цього, апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду справи суд  порушив вимоги ст.ст. 83, 189 ЦПК України та необґрунтовано не прийняв до уваги та не надав належної оцінки доказам, що були подані після відкриття провадження у справі під час проведення підготовчого засідання. 
06 травня 2021 року ідентична за змістом та формою апеляційна скарга ОСОБА_1 , підписана однією і тією ж уповноваженою особою Дулею Т.В. , надійшла до Васильківського міськрайонного суду Київської області та знаходиться у матеріалах справи (том 1, а.с.165-169). 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення скарги позивачки заперечили та просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Дуля Т.В., апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились, однак колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтв про право на спадщину за законом від 26 грудня 2006 року позивачці на праві спільної часткової власності належить 1/5 частина житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та 1/5 частина двох земельних ділянок площею 0,100 і 0,394 га (том 1, а.с.5-7).
Згідно із Витягами з Державного земельного кадастру від 18.05.2016 року відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/5 частина земельних ділянок площею 0,100 і 0,394 га за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.8-18).
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
На підтвердження своїх вимог щодо створення відповідачами перешкод у користуванні спільним майном, разом із позовною заявою позивач надала суду копію висновку по матеріалам перевірки від 27.06.2017 року (том 1, а.с.20), у якому зазначено, що 22 червня 2017 року до місцевого відділу поліції надійшла заява ОСОБА_1 з приводу того, що її сестра ОСОБА_2 не впускає її до будинку АДРЕСА_1 . Даний конфлікт продовжується на протязі чотирьох останніх років(том 1, а.с.20).
Будь-яких інших доказів щодо дій відповідачів по відношенню до позивача з приводу спільного нерухомого майна, позивачем до позову додано не було.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зважаючи на те, що позивачкою під час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами наявності передбачених законом підстав для усунення перешкод у користуванні спільним нерухомим майном з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом безпідставно не взято до уваги письмові докази, надані нею під час розгляду справи, колегією суддів відхиляються, оскільки ці докази підтверджують лише факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу суперечки на предмет спільного проживання між співвласниками спадщини, а саме будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, жодних відомостей з приводу того, що ці суперечки у ОСОБА_1 виникли саме з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , висновки правоохоронних органів по матеріалам перевірки від 26.04.2018, 07.06.2018 та 15.09.2018 року не містять (том 1, а.с.212, 214, 216). 
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.       
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2020 року - залишити без змін. 
      
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий: 
 
Судді: