Ухвала                                                       
 
27 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 488/3322/14-ц
провадження № 61-16023св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство»,
відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
представник  ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,
треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , до якої приєдналася ОСОБА_2 ,на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року у складі судді Селіщевої Л. І. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2019 року у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Прокопчук Л. М., Царюк Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство») звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування її з незаконного володіння.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що пунктом 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/39 ОСОБА_1 наданий дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000,00 кв. м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .   
 
Пунктом 11 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 березня 
2009 року № 33/48 затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000,00 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . 
 
На підставі вказаних рішень міської ради 15 травня 2009 року ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 865787.
 
05 серпня 2010 року ОСОБА_1 подарував спірну земельну ділянку 
ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 910583.
 
У подальшому, ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу земельної ділянки 
від 11 жовтня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С. А., зареєстрованим у реєстрі за 
№ 3405, відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , яка, на його підставі, отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія ЯЖ № 841613.
 
08 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за № 1100, за умовами якого ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_4 зазначену земельну ділянку. На підставі зазначеного договору, ОСОБА_4 05 липня 2012 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 914280.
 
Згідно з відомостями Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» та ДП «Миколаївське лісове господарство», надана ОСОБА_1 земельна ділянка згідно з матеріалами лісовпорядкування відноситься до земель державного лісового фонду урочища «Жовтневого» квартал 43 та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».
 
Посилаючись на порушення вимог земельного законодавства щодо передачі земельної ділянки неповноважним органом, без попереднього її вилучення у попереднього землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство», порушення встановленої процедури зміни цільового призначення землі, непогодження проєкту відведення з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та за відсутності державної експертизи проєкту землеустрою, а також на те, що зазначені порушення закону виявлені прокуратурою міста Миколаєва під час проведеної у жовтні 2013 року перевірки додержання вимог земельного законодавства у діяльності ДП «Миколаївське лісове господарство», за результатами якої за ознаками підроблення висновків Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства прокуратурою міста Миколаєва 16 жовтня 2013 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення № 42013160010000048, передбачене частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України), прокурор, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
 
- поновити строк позовної давності;
 
- визнати незаконними та скасувати пункт 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/39 та пункти 11, 11.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 березня 2009 року № 33/48 про надання ОСОБА_3 дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та затвердження проєкту землеустрою і передачі вказаної земельної ділянки у його власність;
 
- визнати недійсним державний акт на право власності на ім`я 
ОСОБА_1 ;
 
- визнати недійсним договір дарування від 05 серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С. А., зареєстрований у реєстрі за № 1982; 
 
- витребувати земельну ділянку у ОСОБА_4 , як недобросовісного її володільця, у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство».
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» задоволено. 
 
Визнано незаконним та скасовано пункт 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/39, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000,00 кв. м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», не наданих у власність чи користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . 
 
Визнано незаконними та скасовано пункти 11, 11.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 березня 2009 року № 33/48, якими затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000,00 кв. м, зарахування її за функціональним використанням до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 1000,00 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
 
Визнано недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 865787, виданий 15 травня 2009 року ОСОБА_1 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010900100826.
 
Визнано недійсним договір дарування від 05 серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С. А., зареєстрований у реєстрі за № 1982. 
 
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1000,00 кв. м, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Миколаївської ОДА та у користування ДП «Миколаївське лісове господарство».
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року апеляційну скаргу представників ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та 
ОСОБА_5 відхилено, рішення Корабельного районного суду 
м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року касаційну скаргу представника 
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд виходив з того, що визнаючи поважними причини пропуску позовної давності та поновлюючи прокурору Корабельного району міста Миколаєва позовну давність для звернення до суду з указаним позовом, суди залишили поза увагою доводи 
ОСОБА_4 про пропуск прокурором без поважних причин позовної давності, з огляду на те, що згідно зі стенограмою 23-ї сесії Миколаївської міської ради V скликання першого пленарного засідання від 24 квітня 2008 року, засідання відбулося, у тому числі за участю прокурора міста Коткова В. В., а згідно зі стенограмою 33-ї сесії Миколаївської міської ради V скликання першого пленарного засідання від 24 березня 2009 року, засідання відбулося за участю старшого помічника прокурора міста ОСОБА_9 . За таких обставин, судами не встановлено, чи мала прокуратура об'єктивну можливість дізнатися про порушення законодавства до проведення нею перевірки; з якою метою були присутні представники прокуратури на сесії; чи можливо було при цьому встановити наявність підстав для визнання незаконним прийнятого Миколаївською міською радою спірного рішення з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав.
 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» задоволено.
 
Визнано незаконними та скасовано пункт 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/39, пункти 11 та 11.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 березня 2009 року № 33/48. 
 
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 05 серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С. А., зареєстрований у реєстрі за № 1982.
 
Визнано недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 865787, виданий 15 травня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010900100826. 
 
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської ОДА спірну земельну ділянку з подальшою передачею у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство».
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна земельна ділянка лісового фонду надавалася ОСОБА_1 для цілей, не пов'язаних з веденням лісового господарства і використанням лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, тому проєкт землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки мав бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства та мала бути проведена обов'язкова державна експертиза проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Зазначена земельна ділянка була вилучена у законного землекористувача ДП «Миколаївське лісове господарство» поза його волею, з перевищення повноважень Миколаївської міської ради, за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства та висновку державної експертизи землевпорядної документації. Тому оспорювані прокурором пункти рішень Миколаївської міської ради підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Оскільки вищевказані пункти рішень Миколаївської міської ради були прийняті з порушенням вимог законодавства, то визнанню недійсними підлягають і виданий 15 травня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 865787, та укладений між ним та ОСОБА_2 договір дарування земельної ділянки від 05 серпня 2010 року. Ураховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно, унаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконних рішень, суд вважав необхідним витребувати її з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської ОДА з подальшою передачею у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство». 
 
Перевірячи доводи представника ОСОБА_4 про пропуск прокурором позовної давності, суд вказав, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не доводять того, що Миколаївська ОДА чи ДП «Миколаївське лісове господарство» довідалися чи могли довідатися про існування оскаржуваних рішень Миколаївської міської ради раніше, ніж до проведення прокурорської перевірки у жовтні 2013 року. На час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради, положення Закону України «Про прокуратуру» у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, не зобов'язували прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесенні рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування. За таких обставин, суд дійшов висновку, що прокурором не пропущено позовну давність на звернення до суду із зазначеним позовом. 
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року у частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 05 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 865787, виданого 15 травня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 , скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.
 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що установивши, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача (ДП «Миколаївське лісове господарство») у встановленому законом порядку повноважним органом (Миколаївською ОДА) не вилучалася, а зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що Миколаївська міська рада, приймаючи рішення від 25 квітня 2008 року № 23/39 в частині надання ОСОБА_1 дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000,00 кв. м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» та від 25 березня 2009 року № 33/48 у частині передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, діяла поза межами своїх повноважень. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання незаконними та скасування, як таких, що суперечать законодавству та порушують право власності держави на спірну земельну ділянку, оспорюваних пунктів рішення Миколаївської міської ради, та витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської ОДА з подальшою передачею її у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство». 
 
Зважаючи на те, що за змістом правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, ефективним способом захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, є саме пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції мав відмовити як у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними державних актів про право власності на спірну земельну ділянки, так і у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування цієї земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Сам по собі факт присутності представника органів прокуратури на пленарному засіданні ради під час прийняття нею оскаржуваних рішень міської ради не є доказом обізнаності уповноважених органів держави про порушення її прав, та не спростовує висновок суду першої інстанції про відсутність пропуску позовної давності. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги, заяви про приєднання до касаційної скарги та позиції учасників справи
 
У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , у якій вона просила скасувати рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2019 року у частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради та витребування земельної ділянки з незаконного володіння, та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог прокурора, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що розглядаючи під час нового судового розгляду справу, суд першої інстанції, з висновками якого у частині визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради та витребування земельної ділянки погодився апеляційний суд, не виконав обов`язкових для нього вказівок суду касаційної інстанції, не з`ясував: чи мала прокуратура об`єктивну можливість дізнатися про порушення законодавства до проведення нею перевірки; з якою метою були присутніми представники прокуратури на сесії; чи можливо було при цьому встановити наявність підстав для визнання незаконним прийнятого міською радою спірного рішення з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі не доведення протилежного. Суди також не надали оцінки тому факту, що про обізнаність позивачів про порушення їх прав ще у 2008-2009 роках свідчать наявні у матеріалах справи дозвільні документи, які необхідно було отримати для погодження виділу спірної земельної ділянки, зокрема: висновок Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 01 квітня 
2008 року № 640; висновок управління Держкомзему у м. Миколаєві від 28 січня 2009 року № 243; висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 04 лютого 2009 року № 01-04/658-05; висновок відділу охорони культурної спадщини від 05 лютого 
2008 року № 67/3, а тому суди дійшли помилкового висновку про те, що позивачі не пропустили позовну давність. Крім того, суди не звернули увагу, що ДП «Миколаївське лісове господарство» є структурним підрозділом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, що свідчить про те, що користувачу спірної земельної ділянки було відомо про її відчуження та порушення його права більш ніж за чотири роки до проведення прокурорської перевірки у жовтні 2013 року. У свою чергу, вимоги з якими прокурор звернувся до суду є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо розпорядження спірними землями, а тому перебіг позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади, а не прокурор. 
 
Суди також неповно з`ясували фактичні обставини у справі та дійшли помилкового висновку про належність спірної земельної ділянки до земель державного лісового фонду та витребування її у користування ДП «Миколаївське лісове господарство», оскільки на момент прийняття Миколаївською міською радою оспорюваних рішень від 25 квітня 2008 року № 23/39 та від 25 березня 
2009 року № 33/48, у статті 19 ЗК України було відсутнє визначення такої категорії земель як землі державного лісового фонду. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження прийняття рішень про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та про надання її у користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Наявний у матеріалах справи абрис кварталу 43 станом на 01 січня 2004 року не містить жодних відомостей, які б дозволили зробити прив'язку вказаного абрису до місцевості (назви населеного пункту, найменування вулиць (провулків), географічних координат). 
 
У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 про приєднання до касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , у якій вона просила рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва 
від 15 квітня 2019 року і постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 26 липня 2019 року у частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради та витребування земельної ділянки з незаконного володіння скасувати, та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог прокурора, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
У листопаді 2019 року Миколаївська обласна державна адміністрація та заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу, у яких вони просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обгрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги.  
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду. 
 
Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 18 листопада 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року прийнято заяву ОСОБА_2 про приєднання до касаційної скарги представника ОСОБА_4 - 
ОСОБА_5 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва 
від 15 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 26 липня 2019 року
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року з підстав, передбачених частиною третьою статті 403 ЦПК України, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 359/3373/16-ц (провадження № 61-27365св18) за позовом першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство», до Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Березова роща», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілквей комунікейшн», Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена садиба», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , 
ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , Головне територіальне управління юстиції в Київській області, приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Мурга С. Г., про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року.
 
Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що вимогу про витребування земельної ділянки лісового фонду на користь держави слід розглядати як віндикаційний позов, до якого можна застосувати позовну давність. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів Першої, Другої та Третьої судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 183/1615/16 (провадження 
№ 61-14809св19), від 25 листопада 2020 року у справі № 363/1266/18 (провадження № 61-6405св20), від 18 листопада 2020 року у справі 
№ 367/3529/15-ц (провадження № 61-3082св19), від 04 листопада 2020 року у справі № 372/1884/17 (провадження № 61-6079св19), від 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15-ц (провадження № 61-18599св18), від 29 квітня 2020 року у справі № 372/3917/15 (провадження № 61?42954св18) та ін.
 
Крім того, переглядаючи справу № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року, погодилась із висновками судів попередніх інстанцій про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісового фонду з незаконного володіння приватної особи у порядку статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту права власності держави на землі цієї категорії.
 
Натомість, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3311/17 дійшов протилежного висновку та зазначив, що зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. 
 
Аналогічний правовий висновок Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного господарського суду наведено також у постановах: від 04 лютого 
2020 року у справах № 911/3574/17 та 911/3897/17, та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17.
 
У справі, яка переглядається, правовідносини є подібними тим, що є предметом спору у справі № 359/3373/16-ц, зокрема, стосуються витребування на користь держави в особі Миколаївської ОДА земельної ділянки, яка належить до земель лісового фонду, з вирішенням питання про застосування позовної давності, заявленої відповідачем.   
 
Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.
 
Ураховуючи наведене, колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 359/3373/16-ц (провадження 
№ 14-2цс21).
 
Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Зупинити касаційне провадження у справі № 488/3322/14-ц за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними цивільно-правових договорів і державних актів на право власності на землю, витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , до якої приєдналася ОСОБА_2 ,на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2019 року, до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) за позовом першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство», до Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Березова роща», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілквей комунікейшн», Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена садиба», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції, Головне територіальне управління юстиції в Київській області, приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Мурга Світлана Геннадіївна, про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтва про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною, і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков 
С. О. Погрібний
Г. І. Усик 
                                                                                               В. В. Яремко