23.03.21
22-ц/812/596/21
Провадження № 22-ц/812/596/21 Головуючий суду першої інстанції Вуїв О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2021 року м. Миколаїв Справа 473/3153/2020
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Вуїва О.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, о 12 год 25 хв, повний текст якого складений 05 лютого 2021 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, 

В С Т А Н О В И В:        
15 вересня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (далі - ДТП), посилаючись на те, що 04 липня 2020 року о 13 год 05 хв на 120 км автодороги Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки Mercedes-Benz модель Sprinter 311, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Вознесенська, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки Toyota модель Venza, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
За наслідками ДТП постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Відповідно до висновку про незалежну оцінку майна, за Звітом № 236-20 від 07 серпня 2020 року, вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП його автомобілю становить 553 225, 94 грн (фізично знищений ТЗ). Отже його ремонт є економічно не обґрунтованим (витрати на відновлювальний ремонт автомобіля (678 691,09 грн) перевищують вартість аналогічного транспортного засобу в технічно справному стані (553 225,94 грн)).
Разом з тим, на час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , була застрахована в ПрАТ «ЄВРОІНС Україна» з лімітом страхової виплати за шкоду, заподіяну майну в розмірі 130 000 грн та встановленої франшизи у розмірі 2 000 грн у зв`язку з чим йому було виплачено страхове відшкодування у розмірі 128 000 грн. 
З огляду на викладене ОСОБА_3 , просив суд стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду, яка складається: зі шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 247 502,94 грн (553 225,94 грн (вартість аналогічного транспортного засобу в технічно справному стані) – 177 723,25 грн (залишкова вартість пошкодженого в ДТП автомобіля) – 128 000 грн (розмір страхового відшкодування за рахунок ПрАТ «ЄВРОІНС Україна»); витрат за проведення автотоварознавчого дослідження з визначення розміру завданої шкоди - 4 000 грн; витрат на послуги евакуатора з перевезення пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця його зберігання - 800 грн, а також понесені судові витрати у розмірі 2 524 грн.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану ДТП, а саме 247 502,19 грн в порядку відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля, 4 000 грн витрат за проведення автотоварознавчого дослідження та 800 грн витрат на послуги евакуатора, а всього 252 302, 19 грн. а також в порядку відшкодування судових витрат: 2 523, 02 грн судового збору, 371, 85 грн витрат, пов`язаних з явкою до суду (витрати на пальне), а також 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що оскільки, ремонт автомобіля позивача є економічно необґрунтованим (вартість ремонту пошкодженого автомобіля перевищує вартість вказаного автомобіля в технічно справному стані), власник автомобіля не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, а тому ОСОБА_3 має право на отримання від ОСОБА_2 відшкодування шкоди як різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП (за вирахуванням страхової виплати, на отримання якої має право потерпіла особа). 
Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що ухвалюючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції по суті погодився з правильністю проведення оцінки та складання звіту про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку № 236-20 від 07 серпня 2020 року, лише обмежившись зазначенням, що виявлені судом порушення не є суттєвими та не вплинули на результати оцінки. При цьому не звернув увагу на зазначені відповідачем недоліки протоколу огляду ТЗ, ремонтної калькуляції з визначення об`єму та вартості запчастин, робіт та матеріалів, що є необхідними для відновлення автомобіля до попереднього стану та взагалі не надав оцінки з приводу оформлення розрахункових документів, на чому наголошувалося у відзиві, не аргументував суму витрат на пальне.
Відповідно до пункту 4.3 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України і Фонду державного майна України, у редакції наказу № 3207/5/1033 від 21 жовтня 2019 року (далі - Методика), за результатами оцінки оцінювач складає звіт (а не висновок за звітом, який звичайно включає висновок) про оцінку КТЗ. 
У розділі «Загальні відомості» Звіту наводяться нормативні та довідкові джерела інформації, використані під час дослідження, у тому числі посилання на протокол огляду пошкодженого досліджуваного КТЗ від 27 липня 2020 року (далі - Протокол). Однак, доданий до Звіту Протокол, датований 26 липня 2020 року, тому, посилання у Висновку в розділі «Загальні відомості» на Протокол від 27 липня 2020 року формально не може розцінюватися як Протокол від 26 липня 2020 року. При цьому конкретна адреса, де проводився огляд, не зазначена, тобто відсутня ідентифікація місця проведення огляду ТЗ, що неприпустимо.
Скаржник також зазначав, що його не було викликано для участі в огляді ТЗ, чим порушено його права; у Протоколі стверджується, що огляд проведено у присутності власника КТЗ - ОСОБА_3 , але підпис останнього на підтвердження цього, відсутній; також не дотримано приписів пункту 5.7 Методики щодо ознайомлення сторін з результатами огляду ТЗ; в Звіті міститься не вся необхідна інформація передбачена пунктом 4.4 Методики. 
Для визначення ринкової вартості автомобіля у непошкодженому стані оцінювачем проводиться лише вартість одного КТЗ, згідно розміщеної в Бюлетені автотоварознавця, за пропозицією з ціною 532 460 грн й безпідставно зазначається про проведення додаткового маркетингового дослідження без врахування проценту додаткового зменшення вартості КТЗ.
Також упереджено, без належних підтверджень, визначена і вартість відновлювального ремонту КТЗ, який необхідний для усунення механічних пошкоджень, завданих КТЗ в результаті ДТП, згідно калькуляції вартості відновлювального ремонту, наведеної в додатку до звіту у розмірі 678 691,09 грн, включаючи вартість запчастин на загальну суму 618 412, 30 грн. Але ремонтна калькуляція № 236-20 з визначенням вартості робіт, запчастин на загальну суму 678 691, 09 грн датована 04 липня 2020 року, без зазначення ким вона розрахована та підпису виконавця, які безперечно повинні бути.
Окрім того, вона складена 04 липня 2020 року, тобто до того, як відбувся огляд автомобіля - 26 чи 27 липня 2020 року, складання ж Висновку розпочалося 27 липня 2020 року.
За результатами обробки його запиту через мережу «Інтернет», вартість пошкоджених деталей, які перелічені в Протоколі, а у подальшому – у ремонтній калькуляції № 236-20 від 04 липня 2020 року складає 259 727 грн, зведена таблиця про це наявна в матеріалах справи.
Таким чином, за підрахунками скаржника, вартість відновлювального ремонту КТЗ, навіть без оспорювання визначеної у ремонтній калькуляції оцінювача суми вартості робіт (26 690 грн) і фарбування (33 588,79 грн), становить 320 005, 79 грн.
Відтак, даний транспортний засіб не може вважатись фізично знищеним, його ремонт є технічно можливим й економічно обґрунтованим.
Враховуючи, що огляд автомобіля здійснювався без повідомлення відповідача, що є підставою для невизнання обсягу можливого пошкодження ТЗ у повному обсязі, невідповідність звіту вимогам законодавства, у т.ч. пунктам 4.3., 4.4., 5.2, 5.7 Методики й вищезазначені недоліки протоколу огляду КТЗ і ремонтної калькуляції, його висновок у цілому, з протоколом огляду КТЗ і ремонтною калькуляцією, (які не можуть вважатись такими), не відповідають нормативно-правовим актам з оцінки майна, отже не можуть прийматись судом як належні та допустимі докази.
На підтвердження вартості послуг евакуатора в сумі 800 грн, позивачем надані до позовної заяви документи на евакуацію, а саме: рахунок-фактура № 11 від 04 липня 2020 року ФОП ОСОБА_4 , акт виконаних робіт № 11 від 04 липня 2020 року між позивачем, як замовником і ФОП ОСОБА_4 як виконавцем, товарний чек № 11 від 04 липня 2020 року
Витрати на звіт з оцінки майна становили 4 000 грн, що підтверджується договором на проведення автотоварознавчого дослідження транспортного засобу (без номера та дати) і квитанцією ФОП ОСОБА_5 до прибуткового журналу б/н від 07 серпня 2020 року.
Вартість правничої допомоги загалом становила 5 000 грн, що підтверджується актом виконаних робіт від 21 серпня 2020 року, квитанціями до прибуткового журналу №38/08 від 01 серпня 2020 року і до прибуткового журналу № 40/09 від 14 вересня 2020 року (на суму 3 000 грн).
Однак, вказані розрахункові документи не містять обов`язкових реквізитів, передбачених положеннями підзаконних актів про їх форму і зміст.
Тому, такі документи про оплату не можуть сприйматись, як належні в розумінні статті 77 ЦПК України. 
При визначенні розміру судових витрат, пов`язаних із правовою допомогою, компенсації підлягають лише ті послуги, які вказані у відповідному договорі, чого не дотримано.
У судовому засіданні 01 лютого 2021 року представник позивача надала розрахунковий чек про придбання пального, начебто на поїздку автомобілем у судове засідання, а це на відстань приблизно 90 км. – з Миколаєва в м. Вознесенськ і назад, на суму 371 грн 85 коп., яка явно завищена. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, в інтересах якого діє представник ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Відповідач в судове засідання не з`явився, направивши до суду через засоби поштового зв`язку письмове клопотання про відкладення розгляду справи. Між тим колегія суддів визнала зазначені відповідачем причини неповажними, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та з огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України розглянула справу без участі відповідача.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04 липня 2020 року о 13 год 05 хв на 120 км автодороги Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки Mercedes-Benz модель Sprinter 311, реєстраційний № НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Вознесенська, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки Тoyota модель Venza, реєстраційний № НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Вознесенського міськрайонного суду від 24 липня 2020 року відповідач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та до нього застосовано адміністративне стягнення.
На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як володільця автомобіля марки Mercedes-Benz модель Sprinter 311, реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована в ПрАТ «ЄВРОІНС Україна» згідно полісу № АО/2663509 від 14 січня 2020 року з лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну в 130 000 грн та франшизою в 2 000 грн. 
Матеріали справи не містять доказів, що автомобіль марки Toyota модель Venza, реєстраційний номер НОМЕР_2 на час розгляду справи змінив власника або є відновленим (відремонтованим).
Згідно звіту про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку № 236-20 від 07 серпня 2020 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , ринкова вартість транспортного засобу марки Toyota модель Venza, реєстраційний номер НОМЕР_2 в непошкодженому стані становить 553 225 грн 94 коп., вартість вказаного транспортного засобу в пошкодженому стані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – 177 723 грн 75 коп., вартість ремонтних робіт, необхідних для повного його відновлення згідно калькуляції вартості відновлювального ремонту становить 678 691 грн 09 коп. 
Згідно з частинами 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Частиною 1 статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (стаття 1188 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.  Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП. Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
На підставі поданої ОСОБА_3 заяви про здійснення страхового відшкодування за вищевказаним страховим випадком ПрАТ «ЄВРОІНС Україна» здійснило страхову виплату в межах ліміту відповідальності за мінусом франшизи в сумі 128 000 грн, що не заперечувалося сторонами.
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої в результаті ДТП, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача як винуватця ДТП різницю між вартістю транспортного засобу марки Toyota модель Venza, реєстраційний номер НОМЕР_2 до та після ДТП, а також з відрахуванням страхової виплати.
Згідно з частиною 2  статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Отже суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 обґрунтовано виходив з доведеності підстав для відшкодування за рахунок відповідача заподіяних збитків, оскільки на час звернення позивача до суду майнова шкода, завдана внаслідок ДТП відшкодована позивачу тільки в розмірі страхового відшкодування (128 000 грн), тоді як підтверджений загальний розмір шкоди відповідно звіту суб`єкта оціночної діяльності складає 553 225,94 грн, а з відрахуванням утилізаційної вартості не придатного для експлуатації за прямим функціональним призначенням автомобіля позивача у розмірі 177 723.75 грн., спричинена шкода складає 247 502. 19 грн. За такого суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_3 підлягає майнова шкода, спричинена внаслідок знищення транспортного засобу, у розмірі 247 502.19 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що звіт суб`єкта оціночної діяльності № 236-20 від 07 серпня 2020 року щодо визначення вартості матеріального збитку не повинен братися до уваги судом першої інстанції, оскільки звіт не відповідає вимогам Методики, а тому не може бути доказом у справі, є неспроможними з огляду на таке. 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша-друга статті 367 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами докази.
На підтвердження своїх вимог ОСОБА_3 надав звіт суб`єкта оціночної діяльності № 236-20 від 07 серпня 2020 року щодо визначення вартості матеріального збитку, з висновками якого суд першої інстанції погодився, надавши йому належну оцінку. 
Так суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений звіт відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440, «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України і Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком, а посилання заявника в апеляційній скарзі на не дотримання оцінювачем приписів Методики, зокрема: назва звіту містить зайве слово висновок, посилання на протокол огляду транспортного засобу, де зазначається інше число (27 замість 26), відсутність підпису ОСОБА_3 , який був присутній при огляді, не ознайомлення торін з результатами огляду транспортного засобу, не зазначення адреси місця огляду пошкодженого транспортного засобу, проведення огляду транспортного засобу без участі відповідача, не ознайомлення сторін зі звітом, не вплинули на висновки оцінювача. 
Використання оцінювачем для визначення ринкової вартості автомобіля у непошкодженому стані Бюлетень автотоварознавця визначено приписами Методики в додатку переліку рекомендованих нормативно-правових актів, методичної та довідкової літератури. 
Аргументи апеляційної скарги про незгоду заявника з вартістю відновлюваного ремонту з огляду на завищену вартість запчастин у порівнянні з вартістю таких запчастин в мережі Інтернет не заслуговують на увагу, оскільки оцінювач під час дослідження використовував комп`ютерні бази даних актуальні на дату оцінки з урахуванням індивідуальних характеристик автомобіля. Відповідач надав суду першої інстанції інформацію магазину запчастин щодо вартості запчастин без урахування усіх необхідних для відновлюваного ремонту оригінальних запчастин, а тому визначення вартості запчастин у такий спосіб не відповідає вимогам процесуального права щодо належності та допустимості доказів. 
Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов`язані з оплатою послуг евакуатора у розмірі 800 грн та оплатою проведення товарознавчого дослідження пошкодженого автомобіля. На підтвердження цих витрат позивачем надано розрахункові документи, що підтверджують їх вартість та оплату. Твердження в апеляційній скарзі, що надані позивачем документі на підтвердження таких витрат не містять обов`язкових реквизитів, передбачених підзаконним актами про їх форму і зміст, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що заявник не зазначає яким саме вимогам та яким нормативно-правовим актам не відповідають надані позивачем документи. Між тим надані ОСОБА_3 на підтвердження своїх витат документи, зокрема: рахунок-фактура № 11 від 04 липня 2020 року ФОП ОСОБА_4 , акт виконаних робіт № 11 від 04 липня 2020 року між позивачем, як замовником і ФОП ОСОБА_4 як виконавцем, товарний чек № 11 від 04 липня 2020 року, квитанція ФОП ОСОБА_5 до прибуткового журналу б/н від 07 серпня 2020 року, підтверджують коли, з приводу чого та у якому розмірі ОСОБА_3 поніс витрати, що відносять до майнової шкоди, пов`язаної з ДТП.
Щодо розподілу судових витрат.
Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За правилами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Приписами частини 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Положення частин 2, 3 статті 137 ЦПК України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Приписами пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону № 5076-VI  визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час   здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до пунктів 6, 9 частини 1 статті 1 Закону № 5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно зі статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19 та від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.
Так, в матеріалах справи наявні договір про надання правової допомоги від 21 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Гречаною Є.Й.
Крім того, на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду надані наступні документи:
- акт виконаних робіт від 14 вересня 2020 року до Договору про надання правової допомоги від 22 травня 2019 року, в якому міститься детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та витрачених час на суму 5000 грн.;
- квитанції до прибуткового касового ордеру за №№ 38/08 і 40/09 від 21 серпня та відповідно від 14 вересня 2020 року на суму 2 000 грн та 3 000 грн.
Вцілому, з вказаних документів вбачається, що позивач поніс витрати в суді першої інстанції на послуги адвоката у розмірі 5000,00 грн., які стягнув суд при вирішенні спору. Посилання заявника, що надані документи на підтвердження цих витрат не відповідають вимогам закону є безпідставними. Будь-яких доказів на спростування заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем не надано.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Крім того представником позивача адвокатом Гречаною Є.Й зроблено заяву та зазначено у відзиві про відшкодування позивачу витрат на професійну правову допомогу у суді апеляційної інстанції з огляду на укладений договір про надання правової допомоги, що включає складання відзиву на апеляційну скаргу та участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, а разом 2 000 грн., що підтверджено відповідними квитанціями до прибуткового касового ордеру № 05/03 від 01 березня 2021 року на 1 000 грн та очікувані витрати на суму 1 000 грн., що будуть сплачені позивачем після розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
З огляду на наведені правові норми закону, колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 000 грн в рахунок витрат на професійну правову допомогу при розгляді справи у суді апеляційної інстанції. 
Щодо витрат, пов`язаних з прибуттям в судове засідання, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Розмір витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 826/13271/16.
Положеннями частини 3 статті 138 ЦПК України встановлено, що граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", додатком до якої встановлено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження (далі - Постанова № 590).
Постановою від 02 лютого 2011 року № 98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" Кабінет Міністрів України затвердив суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1 (далі - Постанова № 98).
Відповідно до підпункту 1 пункту 7 Постанови № 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтверджуючих документів відшкодовуються витрати, зокрема, на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).
Представник позивача - адвокат Гречана Є.Й. на підтвердження понесених витрат, пов`язаних з прибуттям в судове засідання 01 лютого 2020 року надала чек № 73874 про купівлю палива на 371.85 грн для переїзду по маршруту з м. Миколаєва до м. Вознесенська, де відстань складає 90 км.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що витрати представника позивача, пов`язані з прибуттям у судове засідання 01 лютого 2020 року, підлягають відшкодуванню в розмірі 371.85 грн.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що обставини справи встановлені судом першої інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведені з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд першої інстанції дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки місцевим судом, з якими погоджується апеляційній суд. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня  2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до статті 375 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2021 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також в дохід держави 3 784 грн 53 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 
Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.