Справа № 163/2138/20  Провадження №33/802/264/21 	Головуючий у 1 інстанції:Чишій С. С. 	
Категорія: ст. 472 МК України 	Доповідач: Клок  О. М.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року                                                                 місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Клок О.М., з участю представника митниці Пікалюка М.С., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , на постанову судді Любомльського районного суду Волинської області від 18 лютого 2021 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.472 МК України,

В С Т А Н О В И В

Вказаною постановою  ОСОБА_1  визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.472 МК України, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 14 671 гривень 98 копійок з конфіскацією в дохід держави 31 штуки автомобільних запчастин 16 найменувань загальною вартістю 14 671,98 гривень.
ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він слідуючи 4 червня 2020 року з України в Республіку Польща через митний пост "Ягодин" Волинської митниці Держмитслужби водієм автомобіля "Фольксваген", номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом "Weekend", номерний знак НОМЕР_2 , де перевозив автомобіль "Фольксваген", номер кузова НОМЕР_3 , не задекларував за встановленою формою 31 штуку автомобільних запчастин 16 найменувань загальною вартістю 14 671,98 гривні, що знаходились в кабіні автомобіля і були виявлені під час митного контролю.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує на те, що накладене судом стягнення не відповідає характеру і тяжкості вчиненого ним правопорушення, а тому є безпідставним. Посилається на неврахування судом того, що він не задекларував товар через необережність, вартість запчастин, згідно фактури, не перевищує 500 євро, а також, малозначності вчиненого правопорушення, щирого каяття, збігу обставин, які і стали підставою для придбання товару, наявності на утриманні дитини, тяжких наслідків державі не спричинив. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та звільнити його від відповідальності на підставі ст.22 КУпАП.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши представника митниці, який просив залишити постанову суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи, суддя приходить до наступного висновку.
Стаття 489 Митного кодексу України передбачає, що посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст.472 МК України вказаних вимог закону дотримався.
Висновок суду першої інстанції про вчинення саме ОСОБА_1 адміністративного правопорушення ґрунтується на перевірених і досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав належну оцінку.
Так винуватість ОСОБА_1   підтверджується поясненнями в суді першої інстанції та матеріалами справи: протоколом про порушення митних правил, митною декларацією та письмовими поясненнями порушника, контрольним талоном, актом про проведення митного огляду транспортного засобу, службовою запискою, польською фактурою.
Сам ОСОБА_1 своїми письмовими поясненнями та поясненнями в протоколі підтверджував факт недекларування товарів, при цьому будь-яких зауважень чи заперечень не вказував.
Дані докази, на думку апеляційного суду, є належними та допустимими, оскільки отримані в порядку, передбаченому законом, та прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, а також інших обставин, які мають значення для провадження.
Враховуючи докази, які суд першої інстанції взяв до уваги, давши їм належну оцінку, та поклав в основу обвинувачення, суддя знаходить доводи скаржника про те, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.472 МК України, безпідставними.
Твердження скаржника про те, що він не задекларував товар через необережність, не може свідчити про відсутність в його діях складу правопорушення, оскільки ст.68 Конституції України передбачає, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Крім того, як було вірно встановлено в суді першої інстанції, переміщуванні автозапчастини, відповідно до ч. 4 ст. 374 МК України, з огляду на декларування ОСОБА_1 автомобіля, вартість якого 3200 євро, підлягали обов`язковому декларуванню. 
Враховуючи вищенаведені та зібрані по справі докази, суддя вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.472 МК України.
Відповідно до ст.ст. 22, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення в дусі додержання законів України. При вирішенні питання про накладення стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. При цьому, суди, за наявності підстав, повинні обговорювати питання про можливість звільнення таких осіб від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю правопорушення на підставі статті 22 КУпАП, згідно якої таке звільнення можливе за правопорушення, яке не становить великої суспільної небезпеки і не завдає значних збитків державним чи суспільним інтересам.
У відповідності до вимог ст.22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Тобто застосування вимог ст.22 КУпАП до особи, на думку апеляційного суду, є правом, а не обов`язком.
Таким чином, апеляційний суд, навіть з урахуванням поданих в апеляційний суд характеризуючих даних, не вбачає можливості звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП, оскільки дане правопорушення не є малозначним.
За таких обставин, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, накладене на ОСОБА_1 стягнення відповідає вимогам ст.ст. 23, 33 КУпАП, а тому підстав для скасування постанови судді місцевого суду та звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення, про що просить скаржник в своїй апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.
У відповідності до ст.294 ч.7 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.294 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Любомльського районного суду Волинської області від 18 лютого 2020 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.472 МК України – без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду                                  О.М.Клок