П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

        20 січня 2021 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 759/4331/20
Номер провадження  22-ц/824/386/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Саліхова В. В., Шахової О. В., 
 
за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,
 
вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 ; стягнення судових витрат.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що в листопаді 1981 року на підставі ордеру № 95096 серії «Б» виданого на ім`я померлої матері позивача, її сім`я з п`яти чоловік вселилася до квартири АДРЕСА_1 . На даний час у вказаній квартирі зареєстровано та проживають наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім того, у вказаній квартирі зареєстрована проте біля двадцяти років не проживає ОСОБА_2 , речі якої у вказаній квартирі відсутні.
 
Так, оскільки відповідач зареєстрована у спірній квартирі, на неї нараховуються комунальні платежі, тягар по сплаті яких лягає на всіх користувачів квартири. 
 
На думку позивача, не проживання відповідача у спірній квартирі біля двадцяти років без поважних причин є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.  
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року (а.с. 44-46) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.
 
Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, 26 листопада 2020 року ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не прийняв до уваги докази надані скаржником на підтвердження факту не проживання та не користування відповідачем спірною квартирою більше двадцяти років, а оскаржуваним рішенням поклав на неї витрати за користування відповідачем житлом, яким остання не користується. 
 
На думку скаржника, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми права, які не регулюють правовідносини, що склалися між нею, третіми особами та відповідачем. 
 
Скаржник зазначає, що остання не повинна надавати до суду докази щодо наявності або відсутності у відповідача іншого житла, адже факт не користуванням відповідачем спірною квартирою тривалий час, дає підстави вважати, що відповідач має змогу користуватись іншим житлом. Крім того, судом першої інстанції не звернув уваги на те, що спірною квартирою користуються ще п`ять осіб права яких, також порушуються. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
14 грудня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_5 з відповідними підтвердженнями про вручення його ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та направлення вказаного відзиву на адресу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».
 
15 грудня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_4 з відповідними підтвердженнями про вручення його ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та направлення вказаного відзиву на адресу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».
 
Крім того, 15 грудня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 з відповідними підтвердженнями про вручення його ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та направлення вказаного відзиву на адресу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».
 
Разом з тим, у супереч приписам ч. 4 ст. 360 до вищевказаних відзивів не додано докази надсилання їх копій відповідачу, а тому вони не враховуються колегією суддів під час перегляду оскаржуваного рішення.
 
У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити з підстав, викладених у ній.
 
Відповідач та треті особи до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток-повідомлень на їх електронні адреси та за вказаними в матеріалах справи номерами телефонів у зв`язку з чим, колегія суддів, вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи скаржника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність  підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, а у даному випадку,докази які б стали підставою для задоволення позову, відсутні.
 
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 26 вересня 1987 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 07).
 
Згідно довідки форми № 3 з місця проживання сім`ї та реєстрації, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_7 з 23 вересня 1982 року; ОСОБА_1 з 20 січня 1987 року; ОСОБА_5 з  25 листопада 1986 року; ОСОБА_2 з 25 листопада 1986 року; ОСОБА_8 з 20 січня 1987 року; ОСОБА_3 з 26 вересня 1987 року; ОСОБА_9 з 09 листопада 1990 року; ОСОБА_10 з 01 червня 2001 року (а.с. 09).
 
Згідно акту про фактичне не проживання особи від 14 лютого 220 року, ОСОБА_2 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 але фактично не проживає в ній протягом тривалого часу (20 років) (а.с. 10).
 
27 березня 2019 року майстром ЖЕД № 1 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» ОСОБА_11 складено акт з якого вбачається, що зі слів сусідів ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не знаходилась (а.с. 11).
 
З актів від 12 березня 2008 року (а.с. 12), 20 листопада 2008 року (а.с. 13), 23 січня 2008 року (а.с. 14) вбачається, що під час проведення перевірок у квартирі АДРЕСА_1 була відсутня ОСОБА_2 . 
 
18 листопада 1981 року ОСОБА_7 з сім'єю з п`яти осіб видано ордер на право вселення в квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Так, за змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 163 ЖК Української РСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статтею 71 цього Кодексу.
 
Згідно статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
 
Як вбачається з приписів статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
Згідно висновків Верховного Суду викладених у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
 
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42).
            
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що відповідач з 25 листопада 1986 року зареєстрована на підставі ордеру та проживала у спірній квартирі в якості члена сім`ї наймача (донька чоловіка наймача) у зв`язку з чим, набула право користування нею. 
 
Згідно наявних в матеріалах справи актів від 14 лютого 2020 року, 27 березня 2019 року, 12 березня, 20 лютого та  23 січня 2008 року, ОСОБА_2 тривалий час не проживає за місцем реєстрації, разом з тим, доказів того, що остання відсутня в спірній квартирі понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки без поважних причин, що є обов`язковою підставою для можливості визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, матеріали справи не містять. 
 
Колегія суддів враховує, що згідно ордеру № 95096 серія Б від 18 листопада 1986 року виданого ОСОБА_7 на сім`ю у складі п`яти осіб, а саме, неї, чоловіка та трьох дітей, в тому числі відповідача, була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 41, 37 кв.м. (т. І а.с. 15). Таким чином, відповідач на законних підставах вселилася у спірну квартиру, а її місце проживання зареєстровано у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим, остання набула охоронюване законом право на мирне володіння майном. Доказів того, що відповідач має інше житло у користуванні або власності, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ставить під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користується з листопада 1986 року.
 
 Крім того, колегія суддів враховує склад сім`ї відповідача, які проживають у спірній квартирі та складається з дітей наймача (зокрема, позивача) та дочки чоловіка наймача (відповідача) і складні відносини які склалися між ними.
 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги докази надані останньою та поклав витрати за користування відповідачем житлом, яким остання не користується, на всіх користувачів квартирою, оскільки, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції були досліджені всі наявні в матеріалах справи докази, зокрема акти складені щодо не проживання відповідача у спірній квартирі. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач відсутня в спірній квартирі понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки без поважних причин, а також докази на підтвердження того, що відповідач не бере участі в оплаті послуг пов`язаних з користуванням житлом.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року  - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 січня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           В. В. Саліхов 

                                                                                                             О. В. Шахова