ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«23» березня 2021 року 
м. Харків
справа № 646/6591/20-ц
провадження № 22ц/818/1471/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Дмитренко А.Ю., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2020 року в складі судді Колодяжної І.М.
                    в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі, еквівалентному сумі 3000,00 доларів США за курсом Національного банку України, проценти за договором позики в розмірі 1045,31 доларів США за курсом Національного банку України, неустойку в розмірі 166,44 доларів США за курсом Національного банку України, а всього стягнути 4211,75 доларів США, що за курсом Національного банку України, на дату подачі позову, становить 119 463,34 грн, а також стягнути судові витрати.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що сума позову є значною, у зв`язку з чим вважав, що відповідач з метою ухилення від подальшого примусового виконання рішення суду може переоформити право власності на майно на інших осіб та, після стягнення боргу у судовому порядку, не буде мати майна, на яке можливе звернення стягнення.

Просив заборонити державній реєстраційній службі України та її територіальним підрозділам і особам, які виконують функції державних реєстраторів, приватним та державним нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень стосовно квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено в повному обсязі. 

Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою його заяву задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не врахував, що ним обґрунтовано та доведено, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а обсяг позовних вимог є значним. Вид забезпечення позову, який він просив застосувати, відповідає змісту позовних вимог та повинен забезпечувати умови подальшого примусового виконання рішення суду.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач не навів достатніх доказів для необхідності застосування заходів забезпечення позову.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справи за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі, еквівалентному сумі 3000,00 доларів США за курсом Національного банку України, проценти за договором позики в розмірі 1045,31 доларів США за курсом Національного банку України, неустойку в розмірі 166,44 доларів США за курсом Національного банку України, а всього, стягнути 4211,75 доларів США, що за курсом Національного банку України, на дату подачі позову, становить 119 463,34 грн, а також стягнути судові витрати.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2020 року відкрито провадження у справі.

Звертаючись до суду з позовом  ОСОБА_1 посилався на те, що за договором позики від 23 травня 2018 року він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3000,00 доларів США зі строком повернення до 01 січня 2019 року, що підтверджується власноруч написаною ОСОБА_2 розпискою від 23 травня 2018 року. Однак, в зазначений термін і до теперішнього часу відповідач свого зобов`язання не виконав.

В заяві про забезпечення позову  ОСОБА_1 вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо суб`єкта № 222038871 від 31 серпня 2020 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.19-20).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13  Конвенції про  захист прав  людини і  основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 2 та 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Із роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вбачається, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Пунктом 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Матеріали справи свідчать про те, що предметом спору у справі, що розглядається, є стягнення грошових коштів за договором позики в розмірі 119 463,34 грн. 

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову,  ОСОБА_1 просив заборонити державній реєстраційній службі України та її територіальним підрозділам і особам, які виконують функції державних реєстраторів, приватним та державним нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1 , яка станом на 31 серпня 2020 року належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 28 грудня 2012 року. В цій квартирі ОСОБА_2 зареєстрований та проживає. Доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також обґрунтоване припущення щодо можливості відчуження належної відповідачу квартири на користь третіх осіб матеріали оскарження ухвали не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано. Вид забезпечення позову, який пропонує позивач, є неспівмірним із заявленими позовними вимогами. Сума боргу порівняно з предметом забезпечення є незначною.

Зважаючи на те, що реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також обґрунтованого припущення щодо можливості відчуження належного майна відповідачу на користь третіх осіб матеріали оскарження ухвали не містять, колегія суддів вважає висновок суду щодо відмови позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову законним та вказує на відсутність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову, що не позбавляє можливості позивача за наявності відповідних доказів звертатися з заявою про забезпечення позову протягом всього розгляду справи.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції з додержанням принципів розумності, співмірності, норм процесуального права та правильно застосувавши норми матеріального права, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, у зв`язку з чим підстав для зміни або скасування ухвали не вбачається.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 березня 2021 року.