01.03.21
22-ц/812/270/21
Єдиний унікальний номер справи 484/5697/19
Провадження №22-ц/812/270/21 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П. 

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 березня 2021 року                                                                  м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,
за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 , рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 13 листопада 2020 року об 11 годині 53 хвилин,повний текст складено 19 листопада 2020 року, в приміщенні того ж суду, під головуванням судді Максютенко О.А., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Фермермерського господарства «МТД» про розірвання договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

 
20 грудня 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до ФГ «МТД» вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.
  Позивач зазначав, що йому на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 083355 від 22 грудня 2003 року належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,14 га, кадастровий номер 4825485700:07:000:0250, розташована в межах Романовобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. 
01 серпня 2004 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, строком на 15 років. Як на думку позивача, відповідно до п.2 розділу «Зміна умов договору і припинення його дії» вказаного договору- строк його дії закінчився. 
Позивач звернувся до орендаря із вимогою про повернення належної йому земельної ділянки, оскільки бажає самостійно обробляти землю та не має наміру продовжувати дію вказаного договору надалі, на що ФГ «МТД» йому відмовило, посилаючись на те, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» договір є чинним і діє до 01 листопада 2021 року, оскільки реєстрація договору відбулась 01 листопада 2006 року.
Він також вважає відмову орендаря необґрунтованою і неправомірною, тому що фактично ФГ «МТД» з моменту укладення договору оренди до дня державної реєстрації користувалося землею, про що свідчить акт приймання-передачі земельної ділянки відповідачу, а тому на думку позивача, строк дії договору необхідно обчислювати з моменту укладання договору, а не з дня його реєстрації. 
Також зазначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати без внесення відповідних змін до договору у письмовій формі. У договорі оренди не зазначена нормативна грошова оцінка земельної ділянки; додаткових угод до спірного договору щодо визначення орендної плати у грошовому еквіваленті сторони не укладали. Крім того, умови договору оренди порушують його права як орендавця, оскільки є незрозумілими і створюють дисбаланс прав і обов`язків сторін. 
Посилаючись на наведене, позивач просив розірвати договір оренди землі від 01 серпня 2004 року, укладений між ним та ФГ « МТД».
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи твердження позивача про систематичні порушення відповідачем умов договору оренди не відповідають дійсності та не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому відсутні підстави для розірвання вказаного договору.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.
За Конституцією України, ст. ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
За нормами ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
Згідно з положеннями статей 13, 15 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) договір оренди землі укладається в письмовій формі.
Змістом цього договору є права та обов`язки сторін договору, щодо використання земельної ділянки, визначення розміру орендної плати, порядок і умови її сплати, припинення договору та відшкодування збитків.
Відповідно до статей 14, 18, 20 Закону в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрацій і після цього набирає чинності.
Згідно ст. 13 Закону за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам. 
Так, з матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1  є власником земельної ділянки площею 5,14 га, розташованої в межах території Романовобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №083355, виданого 22 грудня 2003 року Первомайською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження №149-р від 20 травня 2003 року (а.с.8).
Згідно договору оренди землі від 01 серпня 2004 року, вказана земельна ділянка перебуває в оренді ФГ «МТД» (а.с.11-12). 
Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01 серпня 2004 року вказана земельна ділянка передана ФГ «МТД» (а.с.13).
01 листопада 2006 року договір зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Романобалківській сільській раді за № 040602200343.
Відповідно до ст. 15 Закону орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є суттєвими умовами договору оренди землі.
Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.
Відповідно до умов договору, він укладений на 15 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендавця про намір продовжити його дію (а.с.11).
Пунктом 2 розділу «Зміна умов договору і припинення його дії» Договору визначено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.
Позивач в позові зазначає, що строк дії договору закінчився 01 серпня 2019 року, оскільки з дати укладення договору минуло 15 років, у зв`язку з чим він звернувся до орендаря з вимогою про повернення належної йому земельної ділянки, тому що бажає самостійно обробляти землю і не має наміру продовжувати дію договору надалі.
Однак суд першої інстанції вірно вважав, що таке твердження позивача є хибним з огляду на наступне.
На момент укладення договору було передбачено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 20 вказаного Закону передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.
У правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.07.2018 року у справі № 624/218/16-ц визначено, що відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, який регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли виникають права та обов`язки за договором, тобто коли на підставі договору (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) виникають правовідносини, на виникнення яких було спрямовано волевиявлення сторін.
В оспорюваному договорі оренди землі в розділі «Строк дії договору» зазначено, що Договір укладено на 15 років, без визначення конкретної дати закінчення строку дії.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що строк на який укладено спірний договір оренди землі, не закінчився, оскільки дія такого договору визначалася з моменту проведення державної реєстрації, тобто з 01 листопада 2006 року, а не з моменту його укладення, а тому твердження позивача є помилковим.
Щодо розірвання договору оренди землі з підстав відсутності нормативної грошової оцінки земельної ділянки, як основи для визначення розміру орендної плати, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, а тому зазначення грошової оцінки в договорі оренди земельної ділянки в даному випадку не є обов`язковою.
Крім того, умовами договору оренди визначено, що орендна плата погоджена сторонами у розмірі 1 065 гривень або одна тонна пшениці, одна тонна фуражного зерна, 100 кг соняшника, оранка присадибної ділянки, доставка в млин один раз на рік, ритуальні послуги в сумі 300 гривень.
Тобто, сторонами при укладенні договору оренди землі погоджена альтернативна орендна плата: або в грошовій, або натуральні та відробітковій формі.
ОСОБА_1 з моменту укладення договору оренди жодних претензій до відповідача не пред`являв, а тому стверджувати, що умови вказаного договору йому не зрозумілі та порушують його права як орендаря - не заслуговують на увагу. 
Більше того, він регулярно, без будь-яких застережень, отримував орендну плату.
За такого, не міг бути розірваним договір і із зазначеної підстави, що вірно констатував суд 1 інстанції.
Позивачем не зазначено в апеляційній скарзі, в чому саме полягає завдана йому шкода та не надано доказів, що він був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору оренди землі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б вплинули на наведені висновки суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                        П.П. Лисенко

Судді:                                                 Н.В. Самчишина
                                                            
Т.В. Серебрякова
__________________________________________________
Повний текст постанови складено 03 березня 2021 року.