ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1021/21 Справа № 202/1482/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Догонової О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики 

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики 
В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході розгляду справи, позивачі посилались на те, що з 15 серпня 2009 року по 05 січня 2016 року відповідач ОСОБА_1 та їх син - ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу -10 вересня 2012 року ОСОБА_4 в інтересах своєї сім`ї взяв у них у борг грошові кошти у сумі 200 000 грн. на придбання квартири АДРЕСА_1 , про що склав розписку. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2018 року, яке набрало законної сили ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що придбавши квартиру, ОСОБА_4 діяв в інтересах сім`ї. 10 серпня 2015 року ОСОБА_4 сплатив 1500 грн. у погашення позики та на час розірвання шлюбу залишилися неповернутими 198500 грн., тобто кожен з подружжя повинен повернути їм по 99250 грн. та сплатити штрафні санкції. Позивач вказувала, що розпискою від 10 вересня 2012 року сторони погодили, що строк повернення грошових коштів є необмеженим, рішення суду про поділ майна подружжя набрало законної сили 19 лютого 2019 року і вважають, що саме з цієї дати слід відраховувати строк позовної давності, отже вони звернулась до суду із даним позовом у межах строку, встановленого законом. З наведених підстав позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 99250 грн. загального боргу; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних - 3 225 грн. 63 коп., індекс інфляції - 4 267 грн. 75 коп., облікову ставку НБУ –11 951 грн. 37 коп., а всього 32631 грн. 94 коп. грн.; судові витрати на сплату судового збору в сумі 1186 грн. 94 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 16108 грн.00 коп.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 99 250 грн. загального боргу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних - 4 714 грн. 41 коп., індекс інфляції - 6 549 грн. 90 коп., облікову ставку НБУ - 21 367 грн. 63 коп., а всього загальну суму 32 631 грн. 94 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на сплату судового збору в сумі 1 186 грн. 94 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 16108 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 131 грн. 88 грн.
З таким рішенням не погодилася відповідач, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачів у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду від 09 вересня 2020 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2009 року, який було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року, яке набрало законної сили (а.с. 7).
У період шлюбу 10 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та його батьками - позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики у вигляді розписки. За вказаним договором ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 200 000 грн. що еквівалентно 25 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 , які ОСОБА_4 , які зобов`язався повертати по можливості.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2018 року у цивільній справі №202/1642/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна та стягнення грошової компенсації відмовлено (а.с. 7, 8).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року рішення Індустріального районного суду від 05 травня 2018 року залишено без змін (а.с. 9-11). 
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У справі №202/1642/16-ц встановлено, що спірна квартира набута подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у період шлюбу за Договором про обслуговування коштів для будівництва доступного житла № 24 від 10 вересня 2012 року, укладеного між ДСФУ “Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву” та ОСОБА_4 .
Також встановлено, що ОСОБА_4 вніс за вказаним вище договором кошти у розмірі 197 198 грн. згідно квитанції № 2431 від 10 вересня 2012 року (а.с. 9-11).
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України)
за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру
є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду
та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник,
а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Отже, встановивши, що укладений між позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцями грошової суми позичальнику, які ним були отримані з метою придбання квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між позикодавцями та ОСОБА_4 боргового зобов`язання.
Наявність оригінала розписки у позивачів (позикодавців) згідно
з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_4 не виконано (а.с. 194).
Згідно ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Договір позики від 10 вересня 2012 року відповідачем ОСОБА_1 не оскаржувався.
Спірна квартира  була придбана ОСОБА_4  в інтересах сім`ї та була розділена між колишнім подружжям, а оскільки ОСОБА_4 було взято кошти на її придбання в борг, то відповідач відповідно до вказаних вимог закону, несе рівну відповідальність за договором позики.
Із розписки від 10 вересня 2012 року, оригінал якої долучений до матеріалів справи, вбачається, що у період шлюбу — 10 серпня 2015 року ОСОБА_4 сплатив у рахунок сплати боргу 1500 грн. (а.с. 194).
Грошові кошти на загальну суму 13750 грн. поверталась ОСОБА_4 у рахунок сплати боргу вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 у період часу з 25 січня 2016 року по 21 грудня 2019 року. 
Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошових кошти за договором позики у сумі 99250 грн., які є половиною суми від залишку боргу подружжя (198500 грн. : 2), відповідно до заявлених позовних вимог. 
Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.
Стосовно стягнення з відповідача трьох відсотків річних, індекс інфляції та облікової ставки НБУ слід зазначити, згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст.625 ЦК України у випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то він зобов`язаний сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три відсотки річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором.
Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, вказані норми закону щодо сплати інфляційних втрат, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України якщо розмір процентів не встановлений договором, застосовуються у разі невиконання зобов`язань щодо повернення позики у встановлений договором строк.
Із змісту договору позики від 10 вересня 2012 року, оформленого у вигляді розписки, вбачається, що сторони взагалі не погодили дату повернення позики. Позичальник ОСОБА_4 зобов`язався повернути грошові кошти по мірі можливості (а.с.194).
Таким чином, в цьому випадку відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних, індексу інфляції та облікової ставки НБУ.
Стсовно стягнення з відповідача на корсить позивача ОСОБА_3 витрат на правову допомогу слід зазначити, пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідна правова позиція викладена у поставнові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16.
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, 05 березня 2020 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та адвокатом Кадниковою Л.Г. було укладено договір про надання правничої допомоги (а.с. 13).
Матеріали справи містять квитанції про сплату ОСОБА_3 адвокату Кадниковій Л.Г. грошових коштів за надання юридичних послуг на загальну суму 25 189 грн. (а.с. 89, 103, 104). 
У позовній заяві позивачі просили стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_3 .
Враховуючи, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 3% річних, індексу інфляції та облікової ставки НБУ задоволенню не підлягають, а витрати на правову допомогу сплачені саме позивачем ОСОБА_3 , у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу із відповідача на користь ОСОБА_3 слід відмовити.
Згідно квитанції від 06 березня 2020 року за звернення з позовною заявою ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у розмірі 1186 грн. 94 коп. (а.с. 1).
Таким чином, оскільки позовні вимоги  ОСОБА_2  задоволені у повному обсязі,  з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1186 грн. 94 коп.
Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності підстав стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 99 250 грн. боргу є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. 
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу  ОСОБА_1    слід задовольнити частково, рішення суду від 09 вересня 2020 року скасувати в частині    задоволення позовних вимог  ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3-х % річних, індексу інфляції, облікової ставки НБУ, судових витрат та витрат на правову допомогу.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 186 грн. 94 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя 
Судді