Справа № 303/3176/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 лютого 2021 року м. Ужгород
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі: 

головуючого Собослой Г.Г.
суддів:Готра Т.Ю., Мацунич М.В.,
секретаря: Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 вересня 2020 року у справі №303/3176/20 (Головуючий: Кость В.В.), 

В С Т А Н О В И В:
       У червні 2020 року ОСОБА_2 від імені якого діє адвокат Бедринець М.Ю. звернувся в суд із позовом про виселення ОСОБА_1 та інших осіб, що з нею проживають з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що позивач власником даної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2015 року, яку колись орендувала відповідач. 
       Оскільки, квартира належить позивачу на праві приватної власності, відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити займане приміщення та чинить перешкоди у вільному користуванні належним йому житлом і з посиланням на вимоги положень ст.ст. 321, 383 ЦК України та ст. 109, 116 ЖК України позивач просив задовольнити позовні вимоги.
       Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 від імені якого діє ОСОБА_3 задоволено частково.
       Виселено ОСОБА_1 з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       У задоволенні іншої частини позовних вимоги відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840,80 гривень у відшкодування судових витрат.
Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для задоволення позовних вимог відсутні, так як у спірну квартиру вона вселилася у 2009 році за домовленістю з власником квартири ОСОБА_4 і займає її з дітьми на протязі 12 років та добросовісно, відкрито володіє цим житлом, сплачує комунальні послуги, веде господарство, здійснюючи поточний та капітальний ремонт. Оскарженим рішенням суд першої інстанції позбавив її житла, порушив право на володіння, користування та розпорядження спірною квартирою.
       Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , та її представника адвоката Лишенко Н.С., які підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_2 - адвоката Бедринець М.Ю., яка просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав. 
       Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2015 року укладеного з однієї сторони ОСОБА_5 , який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_4 та з другої сторони ОСОБА_2 у відповідності із досягнутої домовленістю та на умовах передбачених цим договором позивач став власником квартири АДРЕСА_2 .
       Відповідно до розписки від 09.04.2009 року укладеного у присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_4 зобов`язався до 5 травня переписати квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 .
       Відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 1993 року, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.21).
        ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть.
       Відповідно до розписки про завдаток від 27.08.2008 року ОСОБА_6 , яка була співмешканкою ОСОБА_4 , що сторонами не заперечується, отримала від ОСОБА_8 завдаток у сумі 4000грн., що еквівалентно 569 доларів США на погашення заборгованості за комунальні послуги, з послідуючою приватизацією та продажем квартири і сторони визначили договірну ціну продажу квартири по АДРЕСА_1 у 10 000 доларів США (а.с.25).
       У 2008 році ОСОБА_1 із сім`єю вселилися у спірну квартиру.
       Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
       Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.  Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
       Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
       Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
       Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійсненні цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Розглядаючи спір «Кривіцька та Кривіцький проти України» №8863/06, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
       Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
       Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес також по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
       Згідно з установленою практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
       У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потреби збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересам, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
       Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом із легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересам особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою,досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотримано, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 22 жовтня 2011 року (заява №29979), "Кривецький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07).
       Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Колегія суддів вважає, що не є підставою для виселення особи, яка проживає у квартирі з дозволу колишнього власника, сам факт переходу право власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручання у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
       Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначається в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. 
       Крім того, права осіб, які заселилися з дозволу власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло має гарантуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
       Сам факт переходу прав власності на квартиру до іншої особи, не є безумовною підставою для виселення особи, яка заселилася з дозволу власника цього нерухомого майна.
       Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, яка має бути оцінено на предмет пропорційного втручання такого. 
       Суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог, виходив з того факту, що у зв`язку з відсутністю договірних відносин відповідача з власником квартири, яким є позивач, - ОСОБА_1 втратила право користування спірним нерухомим майном.
       Разом з тим, ОСОБА_1 із сім`єю проживають у квартирі з 2008 року, вселились у квартиру за згодою попереднього власника ОСОБА_4 , так як мали намір придбати цю квартиру у власність і позивач набув квартиру у власність у 2015 році та не ставив вимоги про звільнення її відповідачем і позивач має усвідомлювати про існування такого обмеження нерухомого майна, оскільки у відповідача іншого житла для проживання немає. 
       За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п. п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, яким у позові ОСОБА_2 слід відмовити із вищезазначених підстав. 
       Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 вересня 2020 року скасувати.
У позові ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено - 02 березня 2021 року.

Головуючий:
       
Судді: