ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року	Львів	Справа № 161/18771/20 пров. № А/857/3094/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В.
суддя                                                     Запотічний

секретар судового засідання                     Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області  від 20 січня 2021 року (головуючий суддя Пушкарчук В.П., м. Луцьк, проголошено о 10:15:02) у справі № 161/18771/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції у Волинській області про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, –
В С Т А Н О В И В:
19 листопада 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд першої інстанції з позовом до Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції у Волинській області (далі – відповідач, УПП ДПП у Волинській області), в якому просила скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 № 664425 від 11 листопада 2020 року.
В обгрунтування позовних вимог позивач покликалась на те, що її притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.10 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн з чим вона не погоджувалась. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач покликається на неправильність дослідження судом першої інстанції обставин справи, а відтак на помилковість його висновків. Зазначає, що в позовній заяві стверджувалось про відсутність порушення правил дорожнього руху, оскільки діти перебували в салоні авто із дотриманням всіх правил їх перевезення. Зокрема, одна дитина перебувала на задньому сидінні у спеціальному автокріслі, а інша перебувала в автомобілі пристебнута із застосуванням спеціального засобу, що дає змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу, а саме бустера. Крім того, зазначає, що з відеозапису, з нагрудної камери поліцейського, не вбачається відсутність в автомобілі позивача будь-яких спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, оскільки внутрішній огляд автомобіля не проводився. Водночас, будь-яких належних доказів про вчинення позивачем правопорушення поліцейським суду не надано, а з відеозапису вбачається, що поліцейський не встановлював віку дітей які перевозилися в авто, не здійснював замірів росту дітей, а також не переконався чи були в авто спеціальні засоби для перевезення дітей як це передбачено Правилами дорожнього руху України (ПДР України). Також, позивач зазначає, що незважаючи на її заперечення щодо проведення замірів дитини або ж встановлення їх віку, саме відповідач несе обов`язок доведення вини позивача, а з врахуванням того, що такі заміри не проводились належних доказів відповідач не надав.
Додатково позивач звертає увагу на упереджене ставлення поліцейського до позивача, з огляду на те, що причиною зупинки транспортного засобу було інше правопорушення, а ніж те, за яке позивача притягнуто до адміністративної відповідальності. Позивач вважає, що не довівши одне правопорушення, що стало причиною зупинки транспортного засобу, та покарати за його вчинення, працівник поліції почав шукати будь-які інші засоби для того, щоб покарати позивача, звинувачуючи її у вчиненні інших правопорушень.
Поряд з усім наведеним, позивач зазначає, що незважаючи на те, що вона на відеозаписі визнала вину, в силу позиції Верховного Суду, таке визнання не може бути вирішальним при визнанні позивача винним, оскільки така має підтверджуватись доказами. В контексті цього позивач також звертає увагу, що оскаржена постанова не містить доказів щодо вини позивача, що в свою чергу є порушенням пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005  року №14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративне правопорушення на транспорті».
Учасники справи, їх представники в судове засідання на розгляд справи не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти вимог апелянта, вважає рішення суду першої інстанції обгрунтованим, а притягнення позивача до адміністративної відповідальності законним. Водночас, просить проводити розгляд справи без його представника.
Особливості розгляду справ про притягнення до адміністративної відповідальності визначені в статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України, а порядок повідомлення їх учасників ст. 268 цього ж Кодексу, відповідно до якої учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи з моменту направлення такого повідомлення працівником суду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
За відсутності сторін, на підставі ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.
Зі змісту оскарженої постанови серії ДПО18 № 664425 від 11 листопада 2020 року судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , рухалась по вул. Задворецькій 1А, в м.Луцьку та була зупинена працівниками поліції. В порушення вимог п. 21.11 «б» ПДР України, перевозила дітей зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку, - у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 10 ст. 121 КУпАП.
З прийнятою постановою позивач не погодилася, відтак звернулася до суду з відповідним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач вчинила адміністративне правопорушення передбачене ч.10 ст. 121 КУпАП, а її доводи про відсутність доказів вчинення правопорушення та про те, що інспектор поліції при вирішенні оскаржуваної постанови керувався лише домислами, припущеннями та неіснуючими даними вважав необґрунтованими.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Відповідно до п.21.11 «б» ПДР України забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку, — у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на передньому сидінні легкового автомобіля — без використання зазначених спеціальних засобів; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда.
Зазначений вище обов`язок здійснення перевезення дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку, - у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу є безальтернативним та не може звільнити водія від виконання такого у будь-який спосіб чи за наявності різного роду суб`єктивних причин.
За невиконання п.21.11 «б» ПДР України водій транспортного засобу підлягає притягненню до адміністративної відповідальності згідно ч.10 ст. 121 КУпАП.
Відповідно до ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинна підтверджуватися відповідними докази.
В розумінні статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч. 2 цієї статті   в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскарженого рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
У матеріалах справи наявний відеоматеріал з відеореєстратора поліцейського ОСОБА_2 щодо обставин справи.
Так, з відеозапису № 20201112070517000903 (о 21 год. 12 хв. 08 сек.) вбачається, що в ході спілкування з водієм, ОСОБА_1 , поліцейський помітив двох малолітніх дітей в даному автомобілі, одна з яких не перебувала на спеціальному дитячому сидінні. На запитання поліцейського пояснити, чому дитина не перебуває в автокріслі позивач відповіла, що «таке автокрісло поламалось».
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що поліцейським не надано суду жодних доказів щодо вчинення правопорушення, як і не зафіксовано відсутність в автомобілі позивача будь-яких спеціальних засобів що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, та не встановлено віку дітей які перевозилися в авто, не здійснено замірів росту дітей.
Поряд з цим, на відеозаписі №20201112070624000924 (о 21 год. 22 хв. 12 сек.) зафіксовано, що поліцейським встановлювалися обставини з приводу перевезення дитини транспортним засобом під керуванням позивача без використання спеціальних засобів та ременів безпеки. Зокрема працівник поліції пропонував здійснити замір росту дитини, однак позивач рішуче заперечила щодо таких дій та зазначила, що не буде надавати доказів.
За змістом ст268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.  Відтак, з урахуванням наданих відповідачем відеоматеріалів щодо обставин притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суб`єкт притягнення до відповідальності надав позивачу право щодо спростування тверджень поліцейського шляхом подання відповідних заперечень чи пояснень, однак позивач таким правом не скористався, пояснень щодо віку, зросту дітей не надав, заміри провести не дозволив. Щодо спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу інформації також не надав. Разом з тим факт перевезення дітей без спеціальних засобів беззаперечно зафіксовано на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського, а відтак є беззаперечним доказом вчинення ним порушення п. 21.11. «б» ПДР України.
Щодо покликань апелянта на упередженість поліцейського, з огляду на те що причиною зупинки транспортного засобу було інше правопорушення, а ніж те, за яке позивача притягнуто до адміністративної відповідальності суд зазначає наступне.
З наданих відповідачем відеоматеріалів вбачається, що позивача було зупинено за керування транспортним засобом в темну пору доби без увімкнених зовнішніх освітлювальних приладів. Водночас, на відеозаписі видно, що працівник поліції повідомив позивача про причину зупинки, однак зазначив, що така обставина на відеоматеріали не зафіксована, відтак не доведена. В той же час поліцейським помічено перевезення позивачем дітей з порушенням вимог ПДР України. Апеляційний суд зазначає, що керування транспортним засобом у темну пору доби без зовнішніх освітлювальних приладів є порушенням правил дорожнього руху, а відтак є підставою для зупинки транспортного засобу, та й відповідно – дає право працівнику поліції перевірити особу порушника, його документи та документи на транспортний засіб.  При цьому працівник поліції не позбавлений законом можливості виявляти та фіксувати й інші порушення вчинені особою-водієм в ході проведення перевірки документів незалежно від причини та підстав для зупинки транспортного засобу. Також суд зазначає, що працівник поліції вказав позивачу на порушення нею вимог щодо правил зупинки на вимогу патрульної поліції, однак обмежився лише усним зауваженням. Тому, покликання позивача на упередженість працівника поліції апеляційний суд вважає суто суб`єктивним сприйняттям ОСОБА_1 . 
Окрім того, апеляційний суд зазначає про нерелевантність покликань позивача на позиції постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» до цієї справи з огляду на те, що вказана постанова Верховного Суду України, в її частині, стосується правових висновків щодо відповідності змісту рішення суду про притягнення до адміністративної особи вимогам КУпАП про зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення, тобто справ, в яких суб`єктом накладення стягнення є саме суд.
Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв оскаржене рішення з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної жодним чином не спростовують їх 
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області  від 20 січня 2021 року у справі № 161/18771/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний