ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2021 року          м.Дніпро         Справа №  904/2899/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  Іванова О.Г. (доповідач), 
суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.
при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.
представники сторін:
від відповідача: Переверзев І.В., ордер серія АЕ № 1046709  від 07.12.2020 р.,  адвокат;
інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Сєрченка Владислава Вікторовича на рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2020, ухвалене суддею Ярошенко В.І., повний текст якого підписаний 15.10.2020, у справі №904/2899/20
за позовом Фізичної особи-підприємця Дудли Михайла Михайловича, с. Рокосово Хустського району Закарпатської області 
до Фізичної особи-підприємця Сєрченка Владислава Вікторовича, м. Кам`янське Дніпропетровської області
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватного акціонерного товариства "Дубенський завод гумово-технічних виробів", м. Дубно Рівненської області 
про стягнення боргу за організацію перевезення у розмірі 34 057, 87 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Дудла Михайло Михайлович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Сєрченка Владислава Вікторовича про стягнення боргу за організацію перевезення у розмірі 34 057,87 грн. У прохальній частині позовної заяви також викладено клопотання про стягнення з відповідача суми витрат у розмірі 4   500 грн, понесених позивачем на правову допомогу адвоката.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач порушив умови заявки на організацію міжнародного перевезення вантажу № 050320-01 від 05.03.2020, виконаної позивачем у повному обсязі, в частині оплати вартості наданих послуг у передбачені заявкою строки.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2020 у справі №904/2899/20    позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Сєрченка Владислава Вікторовича    на користь Фізичної особи-підприємця Дудли Михайла Михайловича суму боргу в розмірі 34   057,87 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 500 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Сєрченко Владислав Вікторович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, нез`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що між сторонами по справі відсутні договірні відносини, чому не було приділено достатньої уваги судом першої інстанції. ФОП Сєрченко В.В. та його представник неодноразово наголошували, що заявка № №050320-01 від 05.03.2020 не підписувалась та не засвідчувалась печаткою відповідача.
В даному випадку відповідач може лише припускати, звідки у позивача опинилися зображення його печатки. Є велика ймовірність того, що вказане зображення було отримано шляхом сканування з інших документів, які в дійсності підписувалися ФОП Сєрченко В.В. та направлялись особам, з якими позивач має тісні стосунки, зокрема з ФОП Пасічником, з яким позивачем укладено договір про спільну діяльність.
Товарно-транспортна накладна (CMR), надана до суду першої інстанції позивачем, може лише підтверджувати перевезення вантажу ФОП Корольовим Д.О., але жодним чином не підтверджує й не може підтверджувати наявність договірних відносин між ФОП Дудлою та ФОП Сєрченко.
Оскільки сума фрахту встановлена в євро, позивач зобов`язаний був виставити рахунок в гривнях з посиланням на договір, проте, позивачем разом із позовом не надано до суду вказаного рахунку, який нібито було виставлено відповідачу. Вказані документи були надані позивачем лише після отримання відзиву на позов від ФОП Сєрченко В.В., в якому відповідач прямо звертав увагу суду на відсутність таких документів. Тобто, ці документи були подані позивачем з пропуском строку, встановленого ч. 2 ст. 80 ГПК України.
Посилання Позивача на співпрацю ФОП Сєрченка із ПАТ "Дубенський завод гумово-технічних виробів", як працівника іншого господарського суб`єкта (ТОВ "ТЕЛК"), є хибним. Дійсно, номер телефону Сєрченка знаходиться на веб-сайті https://lardi-trans.com на сторінці ТОВ "Транспортна Експедиційна Логістична Компанія" (скорочена назва згідно Реєстру юридичних осіб - ТОВ "ТЕЛК") код ЄДРПОУ 39349830.
Проте, в заявці, наданій ПАТ "Дубенський завод гумово-технічних виробів" до суду, перевезення для цього заводу здійснено ТОВ "ТЕЛК", код ЄДРПОУ 40171105. Тобто, існує два різних підприємства зі схожими назвами, не пов`язаних між собою, однак, суд першої інстанції міг дійти хибного висновку про те, що ці товариства є однією і тією ж самою юридичною особою, що на думку скаржника, вплинуло на ухвалення неправильного рішення.
До того ж, відповідь ПАТ "Дубенський завод гумово-технічних виробів" підтверджує, що ніяких договірних відносин з ФОП Сєрченко у нього немає і не було.
Витрати на правову допомогу адвоката, заявлені позивачем ніяким чином не підтверджуються обставинами розгляду справи, не є співмірними з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та в цілому не відповідають вимогам ст.126 ГПК України.

Позивач, Фізична особа-підприємець Дудла М.М., у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що роздрукований у вигляді заявки документ, створений шляхом обміну електронними листами і є різновидом письмової форми договору, на це вказує ч. 1 ст.207 ЦК України, відповідно до якої, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Судова практика показує, що такі документи у галузі міжнародних автомобільних перевезень, ніколи електронними цифровим підписом не посвідчуються. Можна стверджувати, що використання ЕЦП, при укладенні договору, в галузі міжнародних автомобільних перевезень взагалі відсутнє. Звичай ділового обороту про обмін електронними листами для укладення договорів перевезення (експедирування) без ЕЦП є загальноприйнятим правилом поведінки, яке не виражене прямо ні в законі, ні в договорі сторін, але не суперечить їм. Даний звичай є усталеним правилом поведінки, яке існує в галузі міжнародних перевезень десятки років і є широко застосовуваним у цій галузі. Сотні рішень судів України у спорах, що виникли з договору міжнародного перевезення ґрунтуються саме на договорах та заявках укладених без ЕЦП, при цьому, немає жодного рішення суду у подібних спорах, де б, у якості доказу, суд послуговувався заявкою з електронним цифровим підписом.

Приватне акціонерне товариство "Дубенський завод гумово-технічних виробів" у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що будь-які договірні відносини щодо здійснення перевезення по CMR № 729804 від 06.03.2020 між підприємством та ФОП Дудла М.М. чи ФОП Сєрченко В.В. відсутні. Однак, не заперечує факт отримання вантажу підприємством за CMR № 729804 від 06.03.2020, але при цьому Приватне акціонерне товариство "Дубенський завод гумово-технічних виробів" в якості замовника послуг мав оформлені договірні відносини по даному перевезенню з іншим суб`єктом господарювання (експедитором) - ТОВ "ТЕЛК". Укладення договору транспортного експедирування третьою особою на вказане перевезення підтверджується заявкою № 050320-02 від 05.03.2020 до договору транспортного експедирування вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 17122015-2 від 17.12.2015 та актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Т-00000150 від 12.03.2020.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.11.2020 (суддя - доповідач Іванов О.Г., судді - Дармін М.О., Антонік С.Г.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Сєрченка Владислава Вікторовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2020 у справі №904/2899/20; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 09.12.2020.
В судовому засіданні 09.12.2020 оголошено перерву до 13.01.2021.
04.01.2021 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника, яке задоволено судом. 
В судовому засіданні 13.01.2021 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 05.03.2020 на електронну пошту позивача від відповідача надійшла заявка № 050320-01 (арк. с. 9, 38, 85), за змістом якої ФОП Сєрченко Владислав Вікторович (далі - експедитор-1, відповідач) та ФОП Дудла Михайло Михайлович (далі - експедитор-2, позивач) домовились про передачу і прийом інформації з перевезення вантажу з наступних умов:
- маршрут перевезення - Завидув (Польща) - Дубно (Україна);
- дата та час завантаження - 06.03.2020;
- дата та час вивантаження - 10.03.2020;
- найменування вантажу - резина;
- вага вантажу, тип і обсяг авто, вид завантаження - 21т, 86 мі, завантаження бокове;
- вантажовідправник/адреса завантаження: P.P.H.U. "TWARGUM" Maciej Twardowski, ul. Lubelska 7 Zawidow 59-970 Polska, к.л. Матий +48726234201;
- пункт митного оформлення (замитнення): Terminal Celny,59-900 Zarska Wies PL. Budynek UC nr 2, ANSWER Consulting, Tomasz Szule;
- погранперехід - Краківець;
- пункт митного оформлення (розмитнення): м. Дубно, вул. Семедубська, 101;
- вантажоодержувач/адреса вивантаження: вул. Млиновська, 69, м. Дубно;
- сума фрахту - 1     100 євро по курсу НБУ;
- умови оплати - на безготівковий рахунок після отримання оригіналів документів; 
- нормативний простій: завантаження/ замитнення + розмитнення/ вивантаження - 96 годин;
- особливі умови - зв`язок з водієм;
- марка і номер автомобіля; ПІБ водія, телефон: DAF НОМЕР_3 /   НОМЕР_1 , ОСОБА_1 ; тел.. НОМЕР_2 (Вайбер).
Пунктами 1-4 вказаної заявки визначені також інші умови перевезення (оплату понаднормативного простою; наслідки запізнення під завантаження/ вивантаження, відмови від завантаження; прядок розміщення і кріплення вантажу; відповідальність за пошкодження, втрату або крадіжку вантажу та т.і.).
Відповідно до пункту 4 заявки № 050320-01 від 05.03.2020 винагорода експедитора визначається за домовленістю сторін; заява має інформаційний характер та не є обов`язковою до виконання.
Згідно з наявною у матеріалах справи копією заявки № 050320-01 від 05.03.2020, дана заявка підписана експедитором-1 та експедитором-2 і містить відбитки їх печаток.
Погодження умов перевезення, детальна інформація про яке вказана у заявці, а також участь в організації цього перевезення саме сторін даної справи, додатково підтверджуються наявними у матеріалах справи скріншотами сторінок з транспортно-інформаційного серверу lardi-trans.com та переписки (електронних листів) (арк. с. 39-49).
Перевезення вантажу здійснено вказаним у заявці № 050320-01 від 05.03.2020 транспортним засобом, державні номери НОМЕР_3 / НОМЕР_1 , відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 729804 від 06.03.2020 (арк. с. 10, 134). Перевізником за міжнародною товарно-транспортною накладною CMR № 729804 від 06.03.2020 є Фізична особа-підприємець Корольов Денис Олександрович, вантажоодержувачем - Приватне акціонерне товариство "Дубенський завод гумово-технічних виробів".
Факт виконання позивачем, як експедитором-2, обов`язку з організації перевезення вантажу у міжнародному сполученні відповідно до визначених заявкою № 050320-01 від 05.03.2020 умов підтверджується наявністю печатки вантажоодержувача в накладній CMR № 729804 від 06.03.2020 (графа 24 CMR).
Правовідносини позивача, як експедитора, з перевізником Фізичною особою-підприємцем Корольовим Денисом Олександровичем підтверджуються наявним у матеріалах справи договором-заявкою на автоперевезення № 05/03-І від 05.03.2020, яке здійснюється згідно з умовами Конвенції про договір міжнародних перевезень вантажів (арк. с. 64).

Позивач зазначає, що документи, які є підставою для здійснення оплати, 17.03.2020 були направлені на адресу замовника - ФОП Сєрченка Владислава Вікторовича поштовим перевізником ТОВ "Нова Пошта" за експрес-накладною № 59000495834044 (копія міститься у матеріалах справи - арк.с. 11). Опис направлених документів, згідно з поясненнями позивача, не проводився, оскільки їх перелік не конкретизований у заявці.
За твердженням позивача, поштове відправлення № 59000495834044, за даними сервісу відстеження в мережі Інтернет за адресою https://novaposhta.ua/trackaing, було вручене одержувачу 31.03.2020 (арк. с. 133). Таким чином, позивача вважає, що надані послуги з організації перевезення мали бути оплачені 31.03.2020, але не пізніше 01.04.2020.
Проте, відповідач свої зобов`язання щодо оплати послуг з організації перевезення за заявкою № 050320-01 від 05.03.2020 не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 34    057, 87 грн, що є еквівалентом  1   100 євро за курсом НБУ станом на 31.03.2020 (1100 євро х 30, 9617).
Тож, невиконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості наданих послуг з організації перевезення в розмірі 34   057, 87 грн за заявкою № 050320-01 від 05.03.2020 і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом.  
Позовні вимоги відповідачем не визнаються з посиланням на відсутність будь-яких договірних відносин із позивачем. Відповідач заперечує факт підписання ним заявки № 050320-01 від 05.03.2020 та наголошує на невідповідності даної заявки вимогам, встановленим для електронного документообігу.
Також відповідач зазначає про недоведеність позивачем наступних фактів: приймання ним будь-якого вантажу до перевезення та надання послуг з організації його перевезення; направлення відповідачеві CMR, рахунку та будь-яких інших документів, та зауважує на відсутності у заявці № 050320-01 від 05.03.2020 строку оплати.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати наданих йому позивачем послуг та не спростував належними і допустимими доказами обставин, наведених в обґрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови оформленого сторонами заявкою № 050320-01 від 05.03.2020 договору щодо надання послуг з організації перевезення вантажу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Пунктом 1 частини 2     статті 11 Цивільного кодексу України     визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1     ст. 202 Цивільного кодексу України). 
Приписами     частин 1,2 статті 205 Цивільного кодексу України     передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Згідно із частинами 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до     статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Стаття 181 Господарського кодексу України     визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Частиною 1     статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Заявка № 050320-01 від 05.03.2020, що надійшла від відповідача на електронну пошту позивача, є пропозицією укласти договір (офертою), умови якої, як свідчать матеріали справи, були погоджені позивачем та прийняті ним до виконання.
Таким чином, оцінюючи обставини справи, колегія суддів вважає, що сторонами спору було укладено у спрощений спосіб правочин, який за своєю правовою природою є договором щодо надання послуг з організації перевезення вантажу.

Матеріали справи не містять доказів того, що заявка № 050320-01 від 05.03.2020, направлена відповідачем позивачу за допомогою засобів електронного зв`язку, створювалась у порядку, визначеному Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто - саме як електронний документ, що унеможливлює застосування до неї вимог цього Закону та Закону України  "Про електронний цифровий підпис". Тому заперечення заявника апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу суду.

Заперечення заявника апеляційної скарги проти самого факту підписання ним заявки № 050320-01 від 05.03.2020 теж не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у процесі розгляду справи відповідач не заявляв про недійсність свого підпису та відбитку печатки на вказаній заявці, а також не надав суду доказів того, що на дату надіслання заявки печатку ФОП Сєрченка Владислава Вікторовича було втрачено чи нею скористалась неуповноважена на те особа.

Надана третьою особою заявка № 050320-02 від 05.03.2020 до договору № 17122015-2 від 17.12.2015 транспортного експедирування вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, підписана Приватним акціонерним товариством "Дубенський завод гумово-технічних виробів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕЛК" (арк. с. 149), підтверджує той факт, що перевезення вантажу на адресу Приватного акціонерного товариства "Дубенський завод гумово-технічних виробів" мало місце саме на тих умовах і у той період часу, що вказано у заявці відповідача № 050320-01 від 05.03.2020, яка прийнята до виконання позивачем. 
При цьому, порівнюючи заявку № 050320-01 від 05.03.2020, яка надійшла на електронну пошту позивача від відповідача, та заявку № 050320-02 від 05.03.2020, підписану Приватним акціонерним товариством "Дубенський завод гумово-технічних виробів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕЛК", колегія суддів констатує, що дані заявки абсолютно ідентичні не лише по даті, часу та маршруту перевезення; найменуванню вантажу та його масі; вантажовідправнику/адреси навантаження; пункту митного оформлення; вантажоодержувачу, а й по марці і номеру автомобіля, ПІБ водія та його телефону. Дещо різниться лише сума фрахту (1   100 Євро та 39   800 грн, відповідно).
Заявка № 050320-02 від 05.03.2020 до договору № 17122015-2 від 17.12.2015 транспортного експедирування вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні не суперечить доводам позивача, що безпосередню організацію перевезення вантажу на адресу Приватного акціонерного товариства "Дубенський завод гумово-технічних виробів" у період з 06.03.2020 по 12.03.2020 за маршрутом Завидув (Польща) - Дібно (Україна) здійснено саме позивачем за замовленням відповідача, оскільки ці дві заявки складено щодо перевезення одного й того ж вантажу, за однаковим маршрутом, в один і той же час та єдиним перевізником, а відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 729804 від 06.03.2020 саме позивач безпосередньо організував перевезення.
Так, правовідносини позивача, як експедитора, з перевізником Фізичною особою-підприємцем Корольовим Денисом Олександровичем підтверджуються наявним у матеріалах справи договором-заявкою на автоперевезення № 05/03-І від 05.03.2020, яке здійснюється згідно з умовами Конвенції про договір міжнародних перевезень вантажів (арк. с. 64).
При цьому, саме позивачем, як експедитором, укладено від свого імені договір перевезення вантажу із перевізником Фізичною особою-підприємцем Корольовим Денисом Олександровичем, дані якого вказані в обох зазначених вище заявках та в міжнародній товарно-транспортній накладній CMR № 729804 від 06.03.2020, та яким фактично здійснено перевезення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підставі викладеного, оцінюючи вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги:
-  ідентичність заявки № 050320-01 від 05.03.2020, яка надійшла на електронну пошту позивача від відповідача, та заявки № 050320-02 від 05.03.2020, підписаної Приватним акціонерним товариством "Дубенський завод гумово-технічних виробів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕЛК";
- не заперечення відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції недійсності його підпису та відбитку печатки на вказаній заявці;
- не надання суду доказів того, що на дату надіслання заявки печатку ФОП Сєрченка В.В. було втрачено чи нею скористалась не уповноважена на те особа;
- використання під час переговорів щодо виконання спірного перевезення особистого телефону Сєрченко В.В. (НОМЕР_4), що підтверджується наявними у матеріалах справи скріншотами сторінок з транспортно-інформаційного серверу lardi-trans.com та переписки (електронних листів) (арк. с. 39-49), у яких, серед іншого зазначено, що документи на оплату виконаного перевезення потрібно направити на ім`я Сєрченко Владислава із зазначенням адреси Нової Пошти;    
- підтвердження у судовому засіданні представником відповідача належності даного номера телефону саме Сєрченку В.В., та неможливість пояснити використання цього номеру телефона під час виконання перевезення, 
колегія суддів вважає більш вірогідними доводи позивача про надсилання йому на електронну пошту саме відповідачем заявки № 050320-01 від 05.03.2020, та вважає менш вірогідними доводи відповідача про не підписання даної заявки, чим спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про відсутність між сторонами по справі договірних правовідносин.

Тож, копія заявки № 050320-01 від 05.03.2020 визнається колегією суддів належним доказом у підтвердження існування між сторонами даної справи правовідносин щодо надання послуг з організації перевезення вантажу на умовах, визначених цією заявкою.
Таким чином, надані третьою особою документи не спростовують обставин, наведених в обґрунтування позовних вимог, а лише свідчать про участь в організації спірного перевезення трьох експедиторів, які є посередниками (ФОП Сєрченко В.В. - експедитор-1, ФОП Дудла М.М. - експедитор-2, ТОВ "ТЕЛК" - експедитор-3), так і фактичного виконавця цього перевезення - ФОП Корольова Д.О.

Правовідносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються     статтями 908-924 Цивільного кодексу України,     статтями 306-314 Господарського кодексу України,     Законом України "Про автомобільний транспорт", Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненою 19 травня 1956 року.
Відповідно до     Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів"     Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женева.
Частиною 1 статті 1 Конвенції встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.
Відповідно до     частин 1, 2 статті 307 Господарського кодексу України     за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.
Аналогічні приписи містяться в нормах статей     909,     919 Цивільного кодексу України.
Статтею 929 Цивільного кодексу України     визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Положеннями статті 311 Господарського кодексу України     передбачено, що плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов`язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.
Згідно із частиною 1   статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається зі змісту заявки № 050320-01 від 05.03.2020, умовами оплати суми фрахту в розмірі 1   100 євро по курсу НБУ по цій заявці є безготівковий розрахунок після отримання оригіналів документів. Перелік документів, які є підставою для здійснення оплати за надані послуги, сторонами у заявці не конкретизований.
Посилання відповідача у відзиві на позов, що зазначені в заявці документи на оплату не надсилались йому позивачем, спростовуються доводами самого відповідача про помилковість здійсненого позивачем поштового відправлення (№ 59000495834044 від 17.03.2020), з огляду на відсутність у CMR даних щодо участі ФОП Сєрченка Владислава Вікторовича у замовленні спірного перевезення.
Крім того, відповідач не спростував жодними належними доказами факт отримання 31.03.2020 від позивача документів, вказаних у заявці, та не надав суду доказів повернення на зворотну адресу поштового відправлення № 59000495834044 від 17.03.2020, яке, на його думку, є помилковим.

Доводи заявника апеляційної скарги про пропуск позивачем встановленого ч. 2 ст. 80 ГПК України строку подачі доказів, а саме рахунку на оплату, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки рахунок на оплату позивачем було надано до суду саме з метою спростування доводів відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву.
Більш того, відсутність рахунку на оплату не звільняє боржника від обов`язку виконати грошове зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивачем на виконання умов заявки № 050320-01 від 05.03.2020 було надано відповідачу послуги з організації перевезення вантажу в міжнародному сполученні.
Факт надання цих послуг підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR № 729804 від 06.03.2020, в якій відображені відомості аналогічні інформації, викладеній у заявці № 050320-01 від 05.03.2020.
Колегія суддів враховує, що     Закон України "Про автомобільний транспорт"     та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені     наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, визначають товарно-транспорту накладну як обов`язковий документ, що має оформлюватись при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил, товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів та єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Частиною 1 статті 9 Конвенції "Про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" визначено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.
З огляду на викладене, надану позивачем товарно-транспортну накладну CMR № 729804 від 06.03.2020, з урахуванням наявного у матеріалах справи договору-заявки на автоперевезення № 05/03-1 від 05.03.2020, укладеного позивачем із перевізником ФОП Корольовим Денисом Олександровичем, суд приймає в якості належного та допустимого доказу виконання позивачем умов заявки № 050320-01 від 05.03.2020 на послуги з організації перевезення вантажу. 
Проте, відповідач у порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати наданих йому позивачем послуг, строк виконання яких є таким, що настав. 

Згідно зі     статтею 193 Господарського кодексу України     суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього     Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 629 Цивільного кодексу України     передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до     статті 610 Цивільного кодексу України     порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами частин 1, 3 статті 74 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати наданих йому позивачем послуг та не спростував належними і допустимими доказами обставин, наведених в обґрунтування позовних вимог, господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено умови оформленого сторонами заявкою № 050320-01 від 05.03.2020, укладеного у спрощений спосіб договору щодо надання послуг з організації перевезення вантажу. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 34   057, 87 грн правомірно задоволено в повному обсязі.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги про те, що витрати на правову допомогу адвоката в сумі 4500 грн, заявлені позивачем ніяким чином не підтверджуються обставинами розгляду справи, не є співмірними з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та в цілому не відповідають вимогам ст.126 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому     Господарським процесуальним кодексом України    та   Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Дія вказаного   Закону   поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (ч. 1   ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Разом з тим, частиною четвертою     статті 60 Господарського процесуального кодексу України   визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до     Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Матеріалами справи підтверджено наявність договору про правову допомогу від 20.05.2020, а також ордеру серії ТР № 079727 від 27.05.2020 на надання правової допомоги ФОП Дудлі Михайлу Михайловичу у Господарському суді Дніпропетровської області адвокатом Лозою Віктором Миколайовичем.
Відповідно до частини другої     статті 126 Господарського процесуального кодексу України     за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною третьою цієї    статті Кодексу    передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4     ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5     ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно із частиною шостою     статті 126 Господарського процесуального кодексу України     обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За приписами частини п`ятої     статті 129 Господарського процесуального кодексу України     під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Як свідчать матеріали справи, гонорар адвоката за надані послуги в межах даної справи складає 4 500 грн.
Згідно з    актом приймання-передачі наданих послуг від 27.05.2020 на суму 4 500 грн адвокатом за договором про правову допомогу від 20.05.2020 була надана позивачу правова допомога, яка полягає у наступних послугах:
1. вивчення та огляд документів та ін. Доказів за місцезнаходженням - 4 год. 00 хв.;
2. проведення заходів досудового врегулювання спору шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу - 1 год. 00 хв.;
3. підготовка пакету документів, необхідних для звернення до суду, виготовлення позовної заяви - 6 год. 00 хв.;
4. вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи в суді та на стадії примусового виконання - 6 год. 00 хв. 
На підтвердження понесення витрат на оплату послуг адвоката позивачем додано до справи квитанцію до прибуткового касового ордера від 27.05.2020 на суму 4 500 грн.
Відповідач у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі висловив заперечення проти заявлених позивачем вимог щодо відшкодування витрат на оплату послуг адвоката у зв`язку з тим, що заходи досудового врегулювання спору не підтверджуються жодним доказом і є незрозумілим, яким чином представник позивача зміг вирахувати час, який буде витрачено на участь в судових засіданнях у справі, які ще не відбулись.
За приписами   статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідач, заперечуючи проти витрат позивача на правову допомогу, не надав будь-яких доказів того, що послуги адвоката, які полягають у проведенні заходів досудового врегулювання спору шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу, не були надані позивачу.
Дослідивши наявний у матеріалах справи акт приймання-передачі наданих послуг від 27.05.2020 на суму 4 500 грн, колегія суддів вважає, що час, витрачений адвокатом на надання  всіх передбачених ним послуг - 17 годин, є співмірним із складністю спору, кількістю та характером наявних доказів і змістом складених адвокатом документів, а розмір гонорару за годину надання послуг - 264, 71 грн є розумним та пропорційним.
Відповідно до положень статей   11,   15 Господарського процесуального кодексу України     питання про співмірність заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.
Слід зауважити, що в акті приймання-передачі наданих послуг від 27.05.2020 на суму 4 500 грн відсутня інформація про надання такого вид послуг, як участь адвоката в судових засіданнях, що свідчить про невідповідність заперечень відповідача фактичним обставинам. В пункті 4 цього акту вказано такий вид послуг, як вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи. 
Тож, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено неспівмірності витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката в даній справі.
З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов правильного висновку, що витрати позивача на професійну правову допомогу в розмірі 4   500 грн є співмірними, пропорційними та обґрунтованими, у зв`язку з чим покладаються на відповідача у повному обсязі.

Враховуючи положення частини 1     статті 9 Конституції України     та беручи до уваги ратифікацію     Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР     Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття     Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV     (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).
У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини також зазначено, що вимога щодо обґрунтованості рішень не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Тому колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що інші доводи та міркування заявника апеляційної скарги судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення в апеляційному порядку, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -    
                                                            
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сєрченка Владислава Вікторовича, м. Кам`янське Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2020 у справі №904/2899/20 - залишити без задоволення.
Рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2020 у справі №904/2899/20 - залишити без змін.
  Судові витрати Фізичної особи-підприємця Сєрченка Владислава Вікторовича, м. Кам`янське Дніпропетровської області за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено та підписано 22.01.2021.

Головуючий суддя                                                                                 О.Г. Іванов

Суддя                                                                                                    С.Г. Антонік

Суддя                                                                                                               М.О. Дармін