Справа № 161/21144/19 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/158/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 лютого 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Позовні вимоги мотивував тим, що 07 червня 2016 року він уклав договір позики з відповідачем ОСОБА_3 на суму 9 000 доларів США, з виплатою відсотків у розмірі 400 доларів США щомісячно, на строк до 07 грудня 2017 року.
19 грудня 2016 року він уклав договір позики з відповідачем, згідно умов якого передав кошти останній у розмірі 2 000 доларів США на строк до 07 грудня 2017 року. Договір оформлений у вигляді письмової розписки. За цим договором не передбачалася виплата відсотків, тому розмір відсотків визначений на рівні облікової ставки НБУ.
Позивач також вказував, що 01 грудня 2018 року він уклав з відповідачем ОСОБА_3 договір позики у вигляді письмової розписки, згідно умов якого передав останній грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, з виплатою відсотків у розмірі 650 доларів США щомісячно, на строк до 29 грудня 2019 року.
Зазначав, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договорами позики не виконала, кошти не повернула, відсотки за користування коштами не сплатила.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 07 червня 2016 року у розмірі 23 400 доларів США, з яких: 9 000 доларів США – сума основного боргу, 14 400 доларів США - відсотки за користування грошовими коштами; за договором позики від 19 грудня 2016 року у розмірі 2 948,18 доларів США, з яких: 2 000 доларів США – сума основного боргу, 948,18 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами; за договором позики від 01 грудня 2018 року у розмірі 24 100 доларів США, з яких: 15 000 доларів США – сума основного боргу, 9 100 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 07 червня 2016 року у розмірі 23 400 доларів США, з яких: 9 000 доларів США – сума основного боргу, 14 400 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 19 грудня 2016 року у розмірі 2 948 доларів США 18 центів, з яких: 2 000 доларів США – сума основного боргу, 948,18 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01 грудня 2018 року у розмірі 24 100 доларів США, з яких: 15 000 доларів США – сума основного боргу, 9100 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , покликаючись на неправильну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції розглянув цю справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, з огляду на те, що ціна позову у справі перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки перебувала за кордоном, у зв`язку з чим не мала змоги подати докази на підтвердження часткового погашення заборгованості за вказаними договорами позики. 
Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно у повному обсязі задовольнив позов ОСОБА_2 . 
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , виходячи з таких мотивів.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 , як позичальник за укладеними з позивачем договорами позики від 07 червня 2016 року, від 19 грудня 2016 року та від 01 грудня 2018 року, належним чином не виконала свої зобов`язання, позичені грошові кошти не повернула, відсотки за користування ними не сплатила, а тому дійшов висновку, що з неї на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за вказаними договорами позики.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2016 року відповідач ОСОБА_3 відповідно до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В. за № 819, позичила у позивача ОСОБА_2   грошові кошти у розмірі 224 820 грн, що станом по курсу НБУ на 07 червня 2016 року становило 9 000 доларів США. Ці грошові кошти відповідач зобов`язувалась повернути позивачу не пізніше 07 грудня 2017 року (а.с.63). Згідно умов договору позика мала повертатися в доларовому співвідношенні, а саме 9 000 доларів США до курсу НБУ на день повернення. Виплата відсотків у розмірі 400 доларів США мала сплачуватись щомісячно до 7-го числа кожного наступного місяця.
Грошові кошти за договором позики від 07 червня 2016 року ОСОБА_3 не повернула ОСОБА_2 , умови укладеного з позивачем договору позики не виконала.
Станом на 07 липня 2019 року за цим договором сума заборгованості становить 23 400 доларів США, з яких: 9 000 доларів США – сума основного боргу, 14 400 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами (400 доларів США х 12 місяців х 3 роки (з 07 липня 2016 року по 07 липня 2019 року) = 14 400 доларів США).
19 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_3 відповідно до договору позики, укладеного у вигляді розписки, позичила у позивача ОСОБА_2 суму в розмірі 2 000 доларів США, яку зобов`язувалась повернути не пізніше 07 грудня 2017 року (а.с.62).
Проте, грошові кошти до даного часу за договором позики від 19 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_3 не повернула ОСОБА_2 , умови цього договору позики не виконала.
Станом на 19 грудня 2019 року за договором позики від 19 грудня 2016 року сума заборгованості становить 2 948,18 доларів США, з яких: 2 000 доларів США – сума основного боргу, 948,18 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами.
При цьому, оскільки, зазначеним договором позики від 19 грудня 2016 року не передбачена відсоткова ставка за користування грошовими коштами, такий розрахунок проводився за період з 19 грудня 2016 року по 19 грудня 2019 року на рівні облікової ставки Національного банку України за наступною формулою: сума заборгованості х % річних х кількість днів прострочення / 365 (кількість днів у році).
Згідно розрахунку позивача сума відсотків за цим договором становить 948,18 доларів США.
Судом також встановлено, що 01 грудня 2018 року ОСОБА_3 відповідно до договору позики, укладеного у вигляді розписки, позичила у позивача ОСОБА_2 суму в розмірі 15 000 доларів США, яку зобов`язувалась повернути не пізніше 29 грудня 2019 року. Крім того, відповідач зобов`язувалась сплачувати відсотки у розмірі 650 доларів США щомісячно (а.с.61).
Станом на 18 лютого 2020 року сума заборгованості за договором позики від 01 грудня 2018 року становить 24 100 доларів США, з яких: 15 000 доларів США – сума основного боргу, 8 450 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами (650 доларів США х 14 місяців (з 01 грудня 2018 року по 18 лютого 2020 року) = 9 100 доларів США).
З огляду на вищенаведене, враховуючи ті обставини, що відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за вищевказаними договорами позики не виконала, позичені у позивача ОСОБА_2 грошові кошти не повернула, відсотки за користування ними не сплатила, суд вважав, що пред`явлений останнім позов необхідно задовольнити повністю. 
Однак, вирішуючи спір між сторонами по справі, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є відповідно до пунктів 3, 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою та якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 покликається на те, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив оскаржуване рішення не повідомивши її належним чином про дату, час і місце засідання суду.
В матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення про призначене на 15 год. 30 хв. 10 червня 2020 року в приміщенні Луцького міськрайонного суду Волинської області судове засідання, яке вручене ОСОБА_3 21 травня 2020 року (а.с.59). Проте, як вбачається з доданої відповідачем ОСОБА_3 до апеляційної скарги копії її паспорта громадянина України для виїзду за кордон, остання 12 травня 2020 року вибула за межі України та повернулася до України лише 06 листопада 2020 року, що в даному випадку виключає факт належного її повідомлення про судове засідання на зазначений вище час та місце.
Крім того, ч. 5 ст. 274 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2019 року відкрито провадження у цій справі та постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
18 лютого 2020 року позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Загальна сума заборгованості, яку просив позивач стягнути на його користь з відповідача становила 50 048,18 доларів США, що у гривневому еквіваленті на час подання такої заяви становило 1 223 177 грн 52 коп. з розрахунку 24,44 за один долар США.
Пунктом 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум в України був визначений на рівні 2 027 грн, відповідно 250 розмірів становило 506 750 грн, що є меншим від ціни пред`явленого ОСОБА_2 позову.
Отже, суд першої інстанції мав розглядати цю справу не у порядку спрощеного позовного провадження, а за правилами загального позовного провадження.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду необхідно скасувати з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення у цій справі нового судового рішення відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Зі змісту поданої відповідачем ОСОБА_3 апеляційної скарги вбачається, що вона не заперечує факт укладення з позивачем ОСОБА_2 07 червня 2016 року, 19 грудня 2016 року та 01 грудня 2018 року договорів позики та отримання грошових коштів у розмірах, зазначених у цих договорах. Проте, відповідач не погоджується із розміром заборгованості, яка у неї існує за цими договорами.
Так згідно умов договору позики від 07 червня 2016 року ОСОБА_2 надав відповідачу ОСОБА_3 позику у розмірі 224 820 грн, яка станом по курсу НБУ на 07 червня 2016 року становила 9 000 доларів США, позичальник зобов`язувалась повернути позивачу позику не пізніше 07 грудня 2017 року. Виплата відсотків у розмірі 400 доларів США мала сплачуватись щомісячно до 7-го числа кожного наступного місяця. Згідно із п. 6 цього договору позикодавцем буде видано позичальнику власноручно розписку про одержання грошей.
На виконання умов договору позики від 07 червня 2016 року ОСОБА_3 повернула ОСОБА_2 12 400 доларів США, про що свідчать розписки, складені власноручно ОСОБА_2 про повернення йому відсотків за цим договором, а тому нею повністю було сплачено позикодавцю за цим договором відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 7 200 доларів США з врахуванням строку дії договору до 07 грудня 2017 року та 5 200 доларів основного боргу. Неповернутою за цим договором позики залишилася сума основного боргу у розмірі 3 800 доларів США.
Відповідач ОСОБА_3 також у своїх доводах апеляційної скарги вказувала, що висновок суду про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 19 грудня 2016 року у розмірі 2 948,18 доларів США, з яких: 2 000 доларів США – сума основного боргу, 948,18 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами, зокрема щодо стягнення відсотків, є помилковими, оскільки предметом договору є грошові кошти в іноземній валюті, та розмір цих відсотків був розрахований в межах трирічного строку позовної давності, тоді як договір був укладений по 07 грудня 2017 року. Отже, поверненню підлягає сума боргу за цим договором у розмірі 2 000 доларів США.
Такі доводи відповідача є обґрунтованими, відповідають наявним в матеріалах справи доказам та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
01 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_3 відповідно до договору позики, укладеного у вигляді розписки, позичила у позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, які зобов`язувалась повернути не пізніше 29 грудня 2019 року. Крім того, відповідач зобов`язувалась сплачувати відсотки у розмірі 650 доларів США щомісячно. Отже, за 13 місяців користування позиченими грошовими коштами вона мала сплатити відсотки у розмірі 8 450 доларів (13 місяців х 650 доларів США), а не за 14 місяців у розмірі 9 100 доларів США (як про це просив позивач у заяві про збільшення позовних вимог), оскільки після 29 грудня 2019 року відсотки не нараховувалися. Неповернутою за цим договором позики залишилася сума у розмірі 23 450 доларів США, з яких: 15 000 доларів США – сума основного боргу, 8 450 доларів США – відсотки за користування грошовими коштами.
Таким чином, з огляду на вищенаведене, оцінивши у сукупності надані сторонами по справі докази, з огляду на наведені обставини справи та часткове повернення відповідачем ОСОБА_3 отриманих за договором позики від 07 червня 2016 року грошових коштів в іноземній валюті, колегія суддів дійшла висновку, що  позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 07 червня 2016 року у розмірі 3 800 доларів США, за договором позики від 19 грудня 2016 року - 2 000 доларів США та за договором позики від 01 грудня 2018 року - 23 450 доларів США.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі ухвалюється нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , тому у відповідності до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат. 
З відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені останнім пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 6 812 грн 32 коп., а з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 10 218 грн 48 коп.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати позивача ОСОБА_2 , на якого покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю судових витрат відповідачу ОСОБА_3 у розмірі 3 406 грн 16 коп. (10 218 грн 48 коп. – 6 812 грн 32 коп.).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                                  У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 07 червня 2016 року у розмірі 3 800 (три тисячі вісімсот) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 19 грудня 2016 року у розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01 грудня 2018 року у розмірі 23 450 (двадцять три тисячі чотириста п`ятдесят) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 406 (три тисячі чотириста шість) грн 16 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: