ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6718/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  20 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача:                                                                                                                           Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                    Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування вимоги та рішення про застосування штрафних фінансових санкцій,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач, апелянт, ГУ ДПС у Київській області), в якому просить визнати протиправними та скасувати: вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26 серпня 2018 р. № Ф-278572-50 зі сплати єдиного внеску в сумі 5071 грн. 80 коп. та рішення від 07 жовтня 2019 р. № 0179915005 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким визначено штраф у розмірі 1 014 грн. 36 коп. та пеню у розмірі 6 765 грн. 78 коп.
Обґрунтовуючи позов, позивач зазначила, що є фізичною особою-підприємцем та  пенсіонером, отримує пенсію за віком, а отже, звільнена від сплати єдиного соціального внеску за себе. Зазначає, що 26 серпня 2018 року відповідачем протиправно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-278572-50 та рішення № 0179915005 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, у зв`язку з чим вважає, що оскаржуване рішення винесене з порушенням чинного законодавства, її прав та охоронюваних законом інтересів, проте самостійно скасувати вказану помилкову звітність вона позбавлена можливості, у зв`язку з чим звернулася до суду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року  адміністративний позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Київській області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Київській області, від 26 серпня 2018 р. № Ф-278572-50 в сумі 5 071 (п`ять тисяч сімдесят одна) грн. 80 коп., визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, винесене Головним управлінням ДФС у Київській області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Київській області, №0179915005 від 07 жовтня 2019 року в сумі 7 780 (сім тисяч сімсот вісімдесят) грн. 14 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій ГУ ДПС у Київській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції надано невірну оцінку обставинам справи, зокрема тому, що борг за вимогою від 26 серпня 2018 року сплачений позивачем 05 жовтня 2018 року, а отже сума боргу (недоїмки) погашена у повному обсязі, прийняття окремого рішення про відкликання вимоги не вимагається, а відтак вимога є відкликаною, тому не може бути предметом позову та не підлягає скасуванню. 
Судом першої інстанції, на думку апелянта, зазначених обставин не враховано, в основу рішення покладено лише позицію позивача у справі. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року, після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2020 року, відкрито апеляційне провадження у справі №320/6718/19, встановлено строк до 16 грудня 2020 року для подання відзиву на апеляційну скаргу. Іншою ухвалою від 25 листопада 2020 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 16 грудня 2020 року.
Від ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не є перешкодою у розгляді справи за наявними матеріалами в порядку письмового провадження.  
Відповідно до  статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з 15 грудня 2003 р., що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія НОМЕР_2. Позивач також є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 та довідкою Управління Пенсійного фонду України у Київській області від 26 листопада 2019 р. № 1706/102-04, згідно з якою позивачка  з 01 червня 1992 р. отримує пенсію за віком.
Позивачем самостійно подано по єдиному внеску звіт за 2014 рік, яким нараховано суму 5  071 грн. 80 коп., проте звіт за твердженнями позивача поданий помилково. 
Відповідачем 26 серпня 2018 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-278572-50 на загальну суму 5 071 грн. 80 коп.  Цю вимогу про сплату боргу (недоїмки) направлено на адресу позивача, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Також відповідачем 07 жовтня 2019 р. прийнято рішення №01799115005 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за період з 10 лютого 2015 р. до 5 жовтня 2018 р. у розмірі 7 780 грн. 14 коп., з яких штраф у розмірі 1 014 грн. 36 коп. та штрафні санкції 6 765 грн. 78 коп.
У зв`язку з цим 22 жовтня 2019 р. позивачем подано уточнюючий звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного податку за 2014 рік. з нульовим показником, а також 24 жовтня 2019 року позивачем подано заяву №23163/ФОП/10-36-50 щодо скасування звітності по єдиному соціальному внеску за 2014 рік.
Листом відповідача від 15 листопада 2019 р №2438/10-36-50 позивача повідомлено, що у разі незгоди з винесеним рішенням, відповідно до частини 14  статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  оскарження рішення платником єдиного внеску може бути здійснене до органу доходів і зборів вищого рівня протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання рішення. Додатково повідомили, що станом на 15 листопада 2019 р. заборгованість по ЄСВ складає 6 765 грн. 78 коп.
Такі обставини стали передумовою звернення ОСОБА_1 до суду з адміністративним позовом та ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 25 березня 2020 року.    
Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 25 березня 2020 року та оцінюючи відповідні висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною другою  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог частини першої  статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України  доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частинами першою та другою  статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами  статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені    Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон №2464-VI), Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою  наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №499).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті  1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За приписами пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути  меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 3 частини першої статті 7  Закону № 2464).
В частині четвертій статті 4 Закону № 2464-VI закріплено перелік осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, необхідною умовою для застосування положень частини 4 статті 4 Закону №  2464-VI, є серед іншого отримання особою пенсії за віком. При цьому, єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, - це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно положень частини першої статті 9 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. 
Як вже зазначалося колегією суддів раніше, позивач  з 01 червня 1992 р. отримує пенсію за віком.
Зазначені обставини свідчать про те, що у позивача відсутні підстави для сплати єдиного внеску, а тому, його нарахування не відповідає приписам чинного законодавства, а більше з тим за умов, якщо платник податків помилково подав таку звітність.
Отримання позивачем пенсії за віком є загальним страховим ризиком, який вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством. У зв`язку з цим, застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій, що виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати. Зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення осіб, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, частина четверта  статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, виключно на добровільних засадах.
Фізичні особи-підприємці звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, податковим органом в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (абз. 3 частини третьої статті 10 Закону №2464-VI).
Отже, добровільна участь особи, яка виявила бажання бути платником єдиного внеску, передбачає собою укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як встановлено з матеріалів справи, що сторонами по справі не заперечується, між позивачем та ГУ ДПС у Київській області не укладався договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, а помилкова подача позивачем звіту за 2014 рік не свідчить про її добровільну участь у системі страхування.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04.09.2019 у справі № 806/1503/16.
Також колегія суддів в частині аргументів апелянта щодо того, що борг за вимогою від 26 серпня 2018 року сплачений позивачем 05 жовтня 2018 року, а отже сума боргу (недоїмки) погашена у повному обсязі, прийняття окремого рішення про відкликання вимоги не вимагається, а відтак вимога є відкликаною, тому не може бути предметом позову та не підлягає скасуванню, зазначає, що добровільна сплата суми боргу не позбавляє позивача права звернення до суду з позовом щодо захисту своїх порушених прав та законних інтересів, тому зазначені аргументи колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані. 
Окрім зазначеного колегія суддів звертає увагу, що в частині доводів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права апелянтом жодних аргументів не наведено, не зазначено які саме матеріали, що мають значення для правильного вирішення справи, не досліджено судом першої інстанції, не наведено інших доводів на підтвердження іншої, ніж було представлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, позиції.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дотримано норм процесуального права.
Відповідно до  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                  
Оскільки суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.              
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі №320/6718/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач                                                                                                                                             О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                                                       Л.О. Костюк                    

                                                                                                О.Є. Пилипенко