Дата документу 26.01.2021 Справа № 332/752/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №332/752/20        Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/580/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» січня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права користування приміщенням, 

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права користування приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона разом зі своєю родиною проживає в квартирі АДРЕСА_1 , вказане житлове приміщення є її постійним місцем проживання. 
В квартиру вона вселилась зі згоди ОСОБА_2 – квартиронаймача. 
З часу вселення і до теперішнього часу (майже п`ять років) вона проживає і користується житловим приміщенням як член сім`ї – донька дружини, бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, у них був спільний бюджет, вони вели господарство, придбавали побутову техніку та інші предмети домашнього вжитку. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
Вона позбавлена можливості зареєструватися за місцем свого постійного проживання, іншого житла не має.
На підставі зазначеного просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, постановою Запорізького апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року не було встановлено відсутність факту спільного проживання, а судове рішення було скасовано через порушення норм процесуального права, копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг після смерті ОСОБА_2  свідчать про користування нею спірним приміщенням, показаннями свідків підтверджується її вселення до спірної квартири за домовленістю з ОСОБА_2 , актом обстеження КП «Запоріжремсервис» від 28 серпня 2019 року встановлено її проживання в квартирі разом із сім`єю, показники лічильника не є доказом її не проживання, просить скасувати рішення суду та задовольнити позов.

Запорізька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що будь-який договір з ОСОБА_1 по спірній квартирі не укладався, позивач у спірній квартирі не зареєстрована, заяви та документи щодо реєстрації ОСОБА_1 від ОСОБА_2 не надходили; належних доказів на підтвердження виконання позивачем зобов`язань як члені сім`ї ОСОБА_2 щодо сплати комунальних послуг матеріали справи не містять.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до ордеру № 639 на житлове приміщення серія № М від 18.09.2012 року, виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради, ОСОБА_2 було надано право зайняття житлової площі у вигляді однокімнатної квартири за адресою:  АДРЕСА_3 , на сім`ю з однієї особи (а.с.7).

Будинок АДРЕСА_4 є власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №38313353 від 06.12.2012 року.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим Запорізьким районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с.6).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є донькою дружини наймача – ОСОБА_3 , а отже членом його сім`ї.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2020 року, ухваленим у справі №332/2584/19, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права користування відмовлено, оскільки судом було встановлено, що постійне місце проживання позивача ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з жовтня 2018 року не знайшло підтвердження доказами; у спірній квартирі разом з ОСОБА_2 проживала і продовжує проживати ОСОБА_1 - донька позивача із своєю сім`єю (а.с.33-36).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29.09.2020 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права користування - змінено та виключено з мотивувальної частини рішення наступні встановлені обставини:
- «Таким чином, судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_2 та до теперішнього часу в квартирі мешкає ОСОБА_1 із своєю родиною, а не ОСОБА_3 »
- «У спірній квартирі разом з ОСОБА_2 проживала і продовжує проживати ОСОБА_1 донька позивача із своєю сім`єю.»
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.78-80).

Крім того, постановою Запорізького апеляційного суду від 20.10.2020 року задоволено апеляційну скаргу Запорізької міської ради, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2019 року, ухвалене у справі №332/1773/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання разом зі спадкоємцем на час смерті скасовано. Заяву  ОСОБА_1 , заінтересована особа – ОСОБА_4 ,про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час смерті залишено без розгляду з роз`ясненням права звернутися із позовом на загальних підставах (а.с.77).

Статтею 18 ЦПК України встановлена обов`язковість судових рішень. Так, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Обов`язковість судових рішень до виконання також визначена ч. 1 ст. 129-1 Конституції України.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать подружжя наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача і обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у жилому приміщенні може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у цьому приміщенні разом з наймачем.

Про правомірність користування житлом, окрім існування підстав для вселення, свідчить також несення протягом всього часу проживання витрат на обслуговування житла, сплату комунальних послуг, відсутність у особи іншого житла. Лише вказані обставини в сукупності можуть свідчити про те, що особа має достатні та триваючі зв`язки з відповідним місцем проживання, а його виселення буде непропорційним втручанням у право на житло.

Письмова згода ОСОБА_2 на вселення до спірної квартири ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутня.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не доведено належними доказами наявність письмової згоди ОСОБА_2 на її вселення до спірної квартири як передбачено вимогами ст. 65 ЖК Української РСР, в судовому порядку факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 при розгляді справи за заявою ОСОБА_1 також не встановлений, заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Докази звернення ОСОБА_1 з такими вимогами в порядку позовного провадження, як було роз`яснено Запорізьким апеляційним судом в постанові від 20.10.2020 року, в матеріалах справи відсутні.

Також, суд першої інстанції правильно встановив, що надані позивачем копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, які датовано груднем 2019 року - лютим 2020 року, тобто більш ніж через рік після смерті  ОСОБА_2 , не підтверджують правомірність заселення позивача до спірної однокімнатної квартири та ведення спільного господарства позивача з наймачем цієї квартири за його життя, починаючи з 2013 року. 

З наданих відповідачем рахунків на сплату житлово-комунальних послуг за липень 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 мав заборгованість за утримання будинку – 1 232,26 грн., за централізоване опалення – 5 042,06 грн., з рахунку на сплату за водопостачання ХВП та водопостачання ГВП вбачається, що показники лічильників за липень не змінювалися і за місяць оплата за зазначену послугу не була нарахована (а.с.8-9, 37).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що постановою Запорізького апеляційного суду від 20.10.2020 року не було встановлено відсутність факту спільного проживання, а судове рішення було скасовано через порушення норм процесуального права, не спростовує висновків суду, оскільки матеріали справи не містять доказів повторного звернення ОСОБА_1 з приводу встановлення факту спільного проживання у встановленому законом порядку та ухвалення позитивного судового рішення, яке набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги про те, що копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг після смерті ОСОБА_2 свідчать про користування нею спірним приміщенням, незмінність показників лічильника за липень не є доказом, актом обстеження КП «Запоріжремсервис» від 28 серпня 2019 року встановлено її проживання в квартирі разом із сім`єю, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано доказів нарахування житлово-комунальних послуг на двох чи більше осіб, а докази, які містяться в матеріалах справи, не доводять несення ОСОБА_1 витрат на обслуговування житла, починаючи з 2013 року та протягом всього часу проживання, при цьому, в самому акті обстеження КП «Запоріжремсервис» від 28 серпня 2019 року зазначено, що зі слів ОСОБА_5 ОСОБА_1 із сім`єю мешкають за іншою адресою (а.с.90).

Посилання на показання свідків є неприйнятними, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга згідно зі ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 січня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова