ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
   
 П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
"16" березня 2021 р.           справа №360/746/19 
приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15 

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Гайдара А.В., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження заяву Головного управління ДПС у Луганській області про ухвалення додаткового судового рішення при розгляді апеляційної скарги Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 360/746/19 (головуючий суддя І інстанції – Шембелян В.С.), складене в повному обсязі 05 жовтня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом Приватного акціонерного товариства “Лисичанська нафтова інвестиційна компанія” до Державної казначейської служби України, Головного управління ДПС у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                           ВСТАНОВИВ:
20 лютого 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Лисичанська нафтова інвестиційна компанія" до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 6-12 т.1).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 позовні вимоги задоволено частково (а.с.215-224 т.2).
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2019 рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 у справі № 360/746/19 залишено без змін (а.с.46-50 т.3).
Постановою Верховного Суду від 15.01.2020 касаційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області задоволено частково. Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі №360/746/19 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.156-182 т.3).
09 червня 2020 року представник позивача надано до суду першої інстанції уточнений адміністративний позов, в якому, з урахуванням заяви про уточнення та зменшення позовних вимог (а.с. 129-144, 218-223 т.4) уточнив спосіб захисту порушеного права та просив суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Луганській області щодо несвоєчасного внесення в єдиний Реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування інформації про завершення судового оскарження та розмір узгодженої суми бюджетного відшкодування податкових періодів січня-грудня 2016 року на загальну суму 44 655 780,00 грн; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу узгоджену суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість разом з пенею наступних податкових періодів: січня 2016 року (заява № 9021994164 від 22.02.2016) в розмірі 475 925,00 грн основного боргу та 132 865,18 грн пені; лютого 2016 року (заява № 9039476270 від 21.03.2016) в розмірі 11 129 319,00 грн основного боргу та 3 106 999,95 грн пені; березня 2016 року (заява № 9060336242 від 20.04.2016) в розмірі 3 296 047,00 грн основного боргу та 920 165,72 грн пені; квітня 2016 року (заява № 9081520685 від 20.05.2016) в розмірі 3 883 309,00 грн та (заява № 9094590772 від 09.06.2016) в розмірі 13 825,00 грн основного боргу та 1 087 972,69 грн пені; травня 2016 року (заява № 9099987307 від 16.06.2016) в розмірі 2 531 662,00 грн основного боргу та 706 770,44 грн пені; червня 2016 року (заява № 9124473537 від 19.07.2016) в розмірі 2 928 925,00 грн основного боргу та 817 675,35 грн пені; липня 2016 року (заява № 9147590120 від 17.08.2016) в розмірі 2 983 822,00 грн основного боргу та 833 001,09 грн пені; серпня 2016 року (заява № 9171948937 від 19.09.2016) в розмірі 2 554 503,00 грн основного боргу та 713 147,02 грн пені; вересня 2016 року (заява № 9197372330 від 20.10.2016) в розмірі 1 405 367,00 грн основного боргу та 392 339,84 грн пені; жовтня 2016 року (заява № 9222358835 від 18.11.2016) в розмірі 2 162 720,00 грн основного боргу та 603 771,98 грн пені; листопада 2016 року (заява № 9242983920 від 15.12.2016) в розмірі 7 445 232,00 грн основного боргу та 2 078 504,13 грн пені; грудня 2016 року (заява № 9267374302 від 20.01.2017) в розмірі 3 845 124,00 грн основного боргу та 1 073 452,93 грн пені на поточний банківський рахунок Приватного акціонерного товариства “ЛИНІК” № НОМЕР_1 в АТ “ОТП Банк” м. Київ, МФО 300528.
При зверненні з уточненим адміністративним позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 463217,61 грн за 12 пов`язаних між собою вимог майнового характеру (12 податкових періодів 2016 року) (т.4 а.с.16). 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Луганській області щодо несвоєчасного внесення в єдиний Реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування інформації про завершення судового оскарження та розмір узгодженої суми бюджетного відшкодування податкових періодів січня-грудня 2016 року; стягнув з Державної казначейської служби України узгоджену суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість разом з пенею наступних податкових періодів: січня 2016 року (заява № 9021994164 від 22.02.2016) в розмірі 475 925,00 грн основного боргу та 132 865,18 грн пені; лютого 2016 року (заява № 9039476270 від 21.03.2016) в розмірі 11 129 319,00 грн основного боргу та 3 106 999,95 грн пені;березня 2016 року (заява № 9060336242 від 20.04.2016) в розмірі 3 296 047,00 грн основного боргу та 920 165,72 грн пені;квітня 2016 року (заява № 9081520685 від 20.05.2016) в розмірі 3 883 309,00 грн та (заява № 9094590772 від 09.06.2016) в розмірі 13 825,00 грн основного боргу та 1 087 972,69 грн пені;травня 2016 року (заява № 9099987307 від 16.06.2016) в розмірі 2 531 662,00 грн основного боргу та 706 770,44 грн пені; червня 2016 року (заява № 9124473537 від 19.07.2016) в розмірі 2 928 925,00 грн основного боргу та 817 675,35 грн пені;липня 2016 року (заява № 9147590120 від 17.08.2016) в розмірі 2 983 822,00 грн основного боргу та 833 001,09 грн пені; серпня 2016 року (заява № 9171948937 від 19.09.2016) в розмірі 2 554 503,00 грн основного боргу та 713 147,02 грн пені; вересня 2016 року (заява № 9197372330 від 20.10.2016) в розмірі 1 405 367,00 грн основного боргу та 392 339,84 грн пені; жовтня 2016 року (заява № 9222358835 від 18.11.2016) в розмірі 2 162 720,00 грн основного боргу та 603 771,98 грн пені; листопада 2016 року (заява № 9242983920 від 15.12.2016) в розмірі 7 445 232,00 грн основного боргу та 2 078 504,13 грн пені; грудня 2016 року (заява № 9267374302 від 20.01.2017) в розмірі 3 845 124,00 грн основного боргу та 1 073 452,93 грн пені на поточний банківський рахунок Приватного акціонерного товариства “ЛИНІК” № НОМЕР_1 в АТ “ОТП Банк” м. Київ, МФО 300528; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Луганській області на користь приватного акціонерного товариства “Лисичанська нафтова інвестиційна компанія” судові витрати у розмірі 240351,85 грн. 
Не погодившись із судовим рішенням, Головне управління ДПС у Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.  
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не мав підстав на розгляд уточненої позовної заяви після перегляду Верховним Судом даної справи, оскільки після такого уточнення позивачем змінено предмет позову та відповідача по справі (з Офісу великих платників податків ДФС на Державну казначейську службу України). На думку представника податкового органу, зміна предмету та підстав позову у справі №360/746/19 після направлення її на новий розгляд є порушенням норм процесуального законодавства. Вважає, що позивачем не вірно вказана сума бюджетного відшкодування за лютий та березень, що призвело до стягнення більшої суми ніж заявленої товариством.  Зазначили, що зави товариства щодо сум бюджетного відшкодування за період січень-грудень 2016 року внесені до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. При цьому, податковим органом зазначено, що спірні суми є неузгодженими, оскільки відсутня відмітка Офісу про їх узгодження за результатами розгляду справи № 812/1463/16. Вважає, що сума судового збору є необґрунтованою з огляду на безпідставну зміну позовних вимог з немайнових на майнові  (а.с.  30-37 т.5).
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області - залишено без задоволення, рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 360/746/19 за позовом Приватного акціонерного товариства “Лисичанська нафтова інвестиційна компанія” до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії – залишено без змін.
16 лютого 2021 року на адресу Першого апеляційного адміністративного суду від Головного управління ДПС у Луганській області надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив ухвалити додаткове судове рішення в частині вимог апеляційної скарги Головного управління ДПС у Луганській області  про скасування рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 про стягнення судових витрат у сумі 240351,85 грн.
В обґрунтування заяви зазначено, що в апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що сума судового збору є необґрунтованою, оскільки не враховано суми максимальної ставки судового збору при зверненні з позовними вимогами майнового характеру. 
Розгляд вищевказаної заяви було призначено в порядку письмового провадження на 16 березня 2020 року.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи вважає за необхідне задовольнити заяву про ухвалення додаткового судового рішення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.
Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
Колегія суддів зазначає, що додатковими судовими рішеннями є додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові постанови (ухвали) можуть прийматися (постановлятися), якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі.
Отже, додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі
Матеріали справи свідчать, що судом апеляційної інстанції при прийнятті  постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року не було розглянуто вимоги апеляційної скарги Головного управління ДПС у Луганській області  щодо оскарження рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 в частині вирішення позовних вимог щодо розподілу судових витрат, а саме стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у сумі 240351,85 грн.
В апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що сума судового збору є необґрунтованою, оскільки не враховано суми максимальної ставки судового збору при зверненні з позовними вимогами майнового характеру.
Суд з цього приводу зазначає наступне.
10.07.2020 позивачем було подано заяву про уточнення та зменшення позовних вимог.
Судом встановлено, що при зверненні з уточненим адміністративним позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 463217,61 грн за 12 пов`язаних між собою вимог майнового характеру (12 податкових періодів 2016 року) (т.4 а.с.16). 
Суд першої інстанції в рішенні від 16 вересня 2020 року встановивши факт порушеного права позивача протиправною бездіяльністю Головного управління ДПС у Луганській області, стягнув з Головного управління ДПС у Луганській області судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача у сумі 240351,85 грн. 
Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Частина 1 статті 139 КАС України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
 У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України “Про судовий збір” судовий збір, зокрема, справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Системний аналіз Закону України "Про судовий збір", частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, з урахуванням уточнень, позивачем у позовній заяві заявлені вимоги майнового характеру.
Таким чином, в позовній заяві позивачем заявлено одну вимогу майнового характеру, інші вимоги є похідними вимогами.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно пп. 1 п.3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (станом на день подання позовної заяви у 2019 році), за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано суб`єктом владних повноважень, юридичною особою встановлюється ставка судового збору - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921 грн на 2019 рік) і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (19210 грн на 2019 рік).
Отже, з урахуванням обмеження розміру судового збору, позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 19210 грн.
На цій підставі, з урахуванням обмеження розміру судового збору, суд дійшов до висновку, що позивач мав сплатити судовий збір як за позов майнового характеру в розмірі 19210 грн.
Суд першої інстанції помилково визначив суму судового збору в розмірі 240351,85 грн.
За таких обставин відсутні підстави для стягнення з відповідача сум судового збору підстави для сплати якого у вищезазначеному розмірі при зверненні з позовом були відсутні.
Суд зазначає, що позивач має право звернутись до суду першої інстанції з заявою про повернення надмірно/помилково сплаченої суми судового збору.
Проаналізувавши матеріали справи, доводи заяви та апеляційної скарги, суд дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з прийняттям додаткової постанови про зміну рішення суду першої інстанції в частині суми судового збору.
Керуючись статтями 23, 252, 311, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-  
                                                                    ПОСТАНОВИВ:
Заяву Головного управління ДПС у Луганській області про ухвалення додаткового судового рішення - задовольнити.
Ухвалити додаткову постанову.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 360/746/19 в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Луганській області (ідентифікаційний код 43143746, місцезнаходження: 93401, Луганська обл., м.Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, буд. 72) на користь приватного акціонерного товариства “Лисичанська нафтова інвестиційна компанія” (ідентифікаційний код 32292929, місцезнаходження: 93113, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Свердлова, буд. 371, офіс 1-А) судові витрати у розмірі 240351,85 грн (двісті сорок тисяч триста п`ятдесят одну гривню 85 коп.) - змінити.
У абзаці шістнадцятому цифри та слова «240351,85 грн (двісті сорок тисяч триста п`ятдесят одну гривню 85 коп.)» замінити цифрами та словами «19210 грн. (дев`ятнадцять тисяч двісті десять гривень)».
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                       Е.Г. Казанчеєв

Судді                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                                      Г.М. Міронова