Постанова 
Іменем України 
 
10 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 199/4662/17
провадження № 61-6394св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач), 
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув  у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська в складі судді Руденко В. В. від 11 березня 2019 року та постанову Дніпровського  апеляційного суду в складі колегії суддів: Макарова М. О.,                    Демченко Е. Л., Куценко Т. Р. від 25 лютого 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 липня 2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики, на підставі якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти в розмірі 130 000 дол. США. Строк користування грошовими коштами, отриманими в позику, становив один рік, тобто до 09 липня 2014 року. Договірні зобов`язання відповідач не виконав. Ураховуючи зміну офіційного курсу станом на                12 лютого 2019 року у розмірі 27,05 грн за 1 дол. США сума боргу становить 3 516 500 грн.
Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 3 516 500 грн суму боргу за договором позики, 485 277 грн - 3% річних та судові витрати по справі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду                                            м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з                         ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 09 липня 2013 року в розмірі 3 516 500 грн, 3 % річних за період з 10 липня 2014 року по                    12 лютого 2019 року включно за прострочення грошового  зобов`язання в розмірі 484 988 грн, а також судові витрати по справі в розмірі                    9 605 грн, а всього 4 011 093 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання, грошові кошти не повернув, в зв`язку з чим, станом на 12 лютого 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 130 000 дол. США, яка відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долару США становить 3 516 500 грн, які підлягають стягненню на користь позивача. При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність боржника за прострочення грошового зобов`язання згідно вимог статей 253-255 ЦК України наступає з наступного дня після відповідної календарної дати виконання зобов`язання, тобто з 10 липня 2014 року. А тому, з відповідача підлягає стягненню 3% річних, які починають розраховуватись з 10 липня                     2014 року та становлять 484 988 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від                           11 березня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про часткове задоволення позову зазначив про те, що результат проведеної по справі експертизи не спростовує факт отримання ОСОБА_2 130 000 дол. США за договором позики від 09 липня 2013 року, так як підписи, які містяться в розписці, виконані саме ОСОБА_2 ,  а останній зобов`язався виконати свій обовязок за вказаним договором та сплатити суму виниклої заборгованості, оскільки підписуючи вказаний договір ОСОБА_2 розумів його зміст та своїм особистим підписом підтвердив згоду з викладеними в ньому умовами.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
У квітні 2020 року ОСОБА_2 подав на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду у справі № 755/10947/17, та постановах Верховного Суду України у справах № 6-79цс14, № 6-996цс17 (пункт 1  частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, оскільки судом не досліджено зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи саме тексту розписки, чим фактично позбавив права відповідача на подання доказів. Судами попередніх інстанцій фактично не було встановлено наявності між сторонами правовідносин за договором позики, дійсного волевиявлення відповідача на настання відповідних прав та обов`язків для нього, та вчинення ним дій, які б відповідали його дійсному волевиявленню. У зв`язку із чим, при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального права, зокрема статей 202, 1046, 1047 ЦК України.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У липні 2020 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що суди попередніх інстанцій, оцінивши зміст розписки від 09 липня 2013 року, надавши оцінку висновку експерта № 1010-18 від 18 жовтня 2018 року, висновку експерта № 5523-19 від 20 січня 2020 року дійшли обґрунтованого висновку, що ця розписка є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 отримані в борг грошові кошти. З огляду на зазначене, безпідставним є твердження відповідача, викладені ним в касаційній скарзі, щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема статей                            1, 202, 1046, 1047 ЦК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                   02 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 199/4662/17 з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                                15 лютого 2021 року зазначену справу призначено до судового розгляду.                      
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 09 липня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 130 000 дол. США строком на один рік, тобто відповідач зобов`язався повернути позику до 09 липня 2014 року, про що останній надав розписку.
Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, гроші у встановлений строк не повернув.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                      2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою,        третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена  розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво -чи багатосторонніми (договори).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених обставин справи робити відповідні правові висновки.
Установлено, що відповідно до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1010-18 від                           08 жовтня 2018 року два підписи від імені ОСОБА_2 у розписці від                09 липня 2013 року виконані ОСОБА_2 . При цьому, експертом зазначено про неможливість надати висновок з питання, чи виконано рукописний текст в розписці ОСОБА_2 чи іншою особою, у зв`язку із недостатністю порівняльного аналізу.
Висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5523-19 від 20 січня 2020 року встановлено, що рукописний текст розписки від імені ОСОБА_2 виконаний не                  ОСОБА_2 , а іншою особою.
Суди попередніх інстанцій дослідили зазначені висновки експертів з іншими доказами на підтвердження заявлених вимог, та установили, що з наведених висновків експертів слідує, що 09 липня 2013 року                      ОСОБА_2 власноручно підписав текст розписки, про отримання ним в борг від ОСОБА_1  130 000 дол. США, які зобов`язався повернути протягом року. Висновки про те, що сам рукописний текст розписки виконаний не ОСОБА_2 не дає підстав вважати про відсутність між сторонами договірних відносин з отримання та повернення позики, оскільки відповідач поставивши свій підпис під текстом рукописної розписки зобов`язався виконати свій обов`язок за вказаним договором та сплатити суму виниклої заборгованості, оскільки підписуючи вказаний договір позики відповідач розумів його зміст та своїм особистим підписом підтвердив згоду з викладеними в ньому умовами.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Установлено, що розписка від 09 липня 2013 року містить усі вищезазначені реквізити, що дає підстави стверджувати про наявність підстав для стягнення коштів за вказаною розпискою.
Статтею 625 ЦК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний  сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суди попередніх інстанцій встановивши прострочення виконання грошового зобов`язання, обґрунтовано стягнули з відповідача на користь позивача 3% річних, починаючи з 10 липня 2014 року в розмірі 484 988 грн.
Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами не виникли договірні зобов`язання за договором позики є необґрунтованими, оскільки висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1010-18 від 08 жовтня 2018 року встановлено, що два підписи від імені ОСОБА_2 у розписці від                       09 липня 2013 року виконані ОСОБА_2 , що останнім не спростовано.
Встановлення експертом факту, що саме рукописний текст розписки виконаний не ОСОБА_2 , не є підставою для відмови в позові, за наявності встановлених обставин справ та оцінених судами попередніх інстанцій доказів у їх сукупності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частиною першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Висновки судів зроблені з урахуванням правових позицій Верховного Суду, які викладені в постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо часткового задоволення позову.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки  ухвалою  Верховного Суду від 17 вересня 2020 року зупинене виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року до закінчення касаційного провадження, то виконання зазначеного судового рішення на підставі статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2019 року та постанову Дніпровського  апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. С. Жданова  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	В. М. Коротун