УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАНИ
29 березня 2021 року
м. Київ
справа № 753/10279/20
провадження № 51-1074ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року,  постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням   
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, жителя того АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України (далі – КК).
встановив:
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 307 КК, та призначено йому покарання, із застосовуванням частини 1 статті 69 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
 
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 19 травня 2020 року о 00 год 00 хв неподалік міста Бориспіль Київської області знайшов особливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс у невстановленій кількості та поклав до кишені куртки, в яку був одягнутий, де почав незаконно зберігати. Після чого незаконно перевіз вищезазначений засіб до свого помешкання на АДРЕСА_1 , де розфасував частину наркотичного засобу по поліетиленовим пакетам.
20 травня 2020 року о 04 год 40 хв 30 вищезазначених згортків, із вмістом особливо небезпечного наркотичного засобу – канабісу, загальною масою 26, 65 г було виявлено та вилучено за місцем проживання ОСОБА_4 у ході особистого обшуку у кишені його куртки.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 не погоджується із судовими рішеннями, постановленими стосовно його підзахисного ОСОБА_4 з підстав неправильного застосовування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через суворість, просить їх змінити та застосовувати приписи статті 75 КК. 
В обґрунтування викладених вимог стверджує, що обставини, враховані при застосовуванні положень частини 1 статті 69 КК, давали судам підстави для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. Зокрема, не в повній мірі було враховано перше притягнення засудженого до кримінальної відповідальності, позитивні характеристики з місця роботи і проживання, а також ведення ним після затримання законного способу життя.  
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Згідно статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у статті 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, призначаючи засудженому покарання за інкримінований злочин, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психолога не перебуває, має позитивні характеристики. 
Обставинами, які пом`якшують покарання, місцевий суд визнав щире каяття засудженого, активне сприяння у розкритті злочину та критичне ставлення до своєї поведінки, при цьому встановивши відсутність обставин, які згідно зі статтею 67 КК обтяжують призначене покарання.
А тому, враховуючи викладене, з огляду на молодий вік засудженого та відсутність у нього судимостей, суд першої інстанції дійшов до переконання про можливість призначення ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 2 статті 307 КК, застосувавши приписи частини 1 статті 69 цього Кодексу. Констатуючи, що саме таке покарання буде достатнім та необхідним для виправлення засудженого та сприятиме виконанню мети покарання, передбаченої частиною 2 статті 50 цього Кодексу.
З таким рішенням погоджується і колегія суддів, та, виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, вважає покарання, призначене ОСОБА_4 ,  справедливим та домірним вчиненому.
Доводи сторони захисту про можливість застосування приписів статті 75 КК були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, однак у ході судового розгляду визнанні безпідставними. Як обґрунтовано зазначено апеляційним судом, встановлені у справі обставини не можуть слугувати підставою для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням у розумінні статті 75 КК, з чим погоджується і колегія суддів. При цьому Суд наголошує, що обставини справи та дані про особу винного, на які посилається захисник у касаційній скарзі, були враховані судами при призначенні його підзахисному покарання, менш суворого, аніж визначено в санкції інкримінованого злочину. 
Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого злочину, і призначати таке покарання, яке за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення особи й попередження вчинення нових злочинів.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які з додержанням засад верховенство права та законності було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3