ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/237/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 лютого 2021 року                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                               Ганечко О.М.,
суддів                                                                                                         Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області   про зобов`язання вчинити певні дії,
 В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ніжинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про зобов`язання відповідача негайно виплатити позивачу заборгованість за період з 01.06.2016 по 30.08.2018 протягом якого не виплачувалась пенсія.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що є пенсіонером та особою, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, має фактичне місце проживання в Ніжині Чернігівської області, де у встановленому порядку взятий на облік до пенсійного фонду, як внутрішньо переміщена особа. З серпня 2018 року виплату пенсії відповідачем поновлено, однак, заборгованість за період з 01.06.2016 по 31.07.2018 пенсійним фондом в порушення вимог чинного законодавства перед позивачем не погашена.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 позов задоволено.
Визнано протиправними дії   Ніжинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по пенсії за віком за період з 01.06.2016 по 31.07.2018.
Зобов`язано Ніжинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області здійснити ОСОБА_1 виплату заборгованості по пенсії за віком за період з 01.06.2016 по 31.07.2018.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 апеляційну скаргу Ніжинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишено без задоволення. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року - залишено без змін.
11.12.2020 представник позивача звернувся до суду з заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення Чернігівського окружного адміністративного суду № 620/237/19 від 20.02.2019, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подати звіт про виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду № 620/237/19 від 20.02.2019. Вказану заяву обґрунтував тим, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 набрало законної сили, по даній справі видано виконавчий лист від 28.05.2019, однак, на даний час рішення суду не було виконано.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 р. у задоволенні заяви представника позивача про встановлення судового контролю у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.             
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подати звіт про виконання рішення від 20.02.2019. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.02.2021.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, виходив з наступного:
-             предметом розгляду даної справи була протиправність дій пенсійного органу щодо невиплати позивачу заборгованості по пенсії за віком за відповідний період. Як слідує з відповідей на неодноразові звернення представника позивача, останньому пенсійним органом повідомлено, що заборгованість по пенсії за віком за період з 01.06.2016 по 31.07.2018 ОСОБА_1 нарахована та буде виплачена з урахуванням норм постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788, на умовах окремого порядку, після прийняття цього порядку Кабінетом Міністрів України;
-             в розумінні статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Встановлення судового контролю залежить від обставин, зокрема, наявності суттєвих перешкод у реалізації виконання судового рішення;
-             з урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви представника позивача.   
Доводи апеляційної скарги:
-             апелянт наголошує на тому, що предметом розгляду даної справи по суті вже була заборгованість перед позивачем, яка нарахована, проте не виплачена, тобто, фактично, звернення до суду та задоволення позову нівелюється тим, що всеодно пенсійний орган наголошує на тому, що заборгованість буде виплачена на умовах окремого порядку, після прийняття відповідного порядку Кабінетом Міністрів України;
-             подана заява до суду про встановлення судового контролю відповідала вимогам КАС України та містила в собі пояснення неможливості ніяким іншим шляхом домогтися виконання рішення суду у цій справі;
-             на переконання апелянта, відмова в задоволенні заяви про встановлення судового контролю не може аргументуватися наявністю перешкод у вигляді законодавчої неврегульованості окремого порядку виплати органами ПФУ коштів за рішенням судів. 
У силу приписів ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Нормами ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено: судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою/органом, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа/орган, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б принципу верховенства права.
Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу (контролю за виконанням рішення), на переконання колегії суддів, можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.
Так, рішенням суду у даній справі, серед іншого, було зобов`язано Ніжинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області здійснити ОСОБА_1 виплату заборгованості по пенсії за віком за період з 01.06.2016 по 31.07.2018. А при зверненні до суду з позовом, позивач вказував на те, що заборгованість за період з 01.06.2016 по 31.07.2018 пенсійним фондом в порушення вимог чинного законодавства перед позивачем не погашена. З чим і погодився суд першої інстанції та констатував порушення відповідачем норм законодавства. 
Проте, суд першої інстанції з помилково залишив без задоволення вимогу заявника про зобов`язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду, адже, наразі рішення суду не виконано, чим, фактично, нівелюється звернення до суду та задоволення позову, адже всеодно пенсійний орган наголошує на тому, що заборгованість буде виплачена на умовах окремого порядку, після прийняття відповідного порядку Кабінетом Міністрів України. Тобто, як до звернення до суду з позовом заборгованість по виплаті позивачу пенсії не погашена, так і після набрання законної сили рішенням суду у справі, що не відповідає засадам та завданню адміністративного судочинства.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi «проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29.06.2004).
Отже, позивач, отримавши рішення місцевого суду про зобов`язання здійснити виплату пенсії (або стягнення на її користь коштів) та пред`явивши це рішення до органу виконавчої служби, має «законні сподівання» на його безперешкодне, швидке та повне виконання.
Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» Консультативна рада Європейських суддів вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх ex-officio. 
Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Таким чином, з вищевикладеного слідує, що судові рішення, які набрали законної сили мають беззаперечно бути виконаними. Більш того, колегія суддів наголошує на тому, що під час його виконання, боржник не може на власний розсуд інтерпретувати визначені судом у резолютивній частині рішення дії зобов`язального характеру та самостійно визначати обсяг та порядок (механізм) виконання судового рішення.    
Так, з метою належного захисту прав сторін щодо виконання судових рішень законодавцем нормативно врегульовано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, одним із способів судового контролю є порядок встановлений ст. 382 КАС України, який підлягає застосуванню до суб`єкта владних повноважень у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь позивача.
На зазначені висновки суд першої інстанції не звернув увагу, та з порушенням норм процесуального права, відмовив заявнику у встановленні пенсійному органу строку для подання звіту.
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, та вказують на наявність підстав для її скасування, та необхідність прийняття нового судового рішення, яким зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подати звіт про виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 у справі № 620/237/19 протягом одного місяця після отримання копії вказаної постанови.
Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 322, 382 КАС України, суд,

  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 р. - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подати до Чернігівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 у справі № 620/237/19 протягом одного місяця після отримання копії вказаної постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, згідно з ч. 2 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                     О.М. Ганечко 
        Судді                                                                                                             В.В. Кузьменко 
                                                                                                    Я.М. Василенко