22-ц/804/842/21 
                                                                                263/18009/19 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                     УКРАЇНИ
     „02”  березня 2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 263/18009/19
Номер провадження 22-ц/804/842/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – КП «Компанія «Вода Донбасу»
третя особа – Офіс великих платників податків Державної податкової служби
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 липня 2020 року головуючого судді  Кулика С.В. зі складанням повного тексту судового рішення 03 липня 2020 року по цивільній справі про зобов`язання нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування,-
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (далі - КП «Компанія «Вода Донбасу»), третя особа: Офіс великих платників податків Державної податкової служби, про зобов`язання нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
             Позов мотивований тим, що з вересня 2007 року, після реорганізації відповідача, позивач ОСОБА_1   працює у КП «Компанія «Вода Донбасу». В липні 2019 року він  звернувся до органів Пенсійного фонду України для призначення йому пенсії за віком, під час оформлення якої ( з довідки форми ОК-5) дізнався, що відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за періоди з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року (заробітна плата становила  4961,59 грн) , з 01 травня 2015 року по 30 червня 2015 року (заробітна плата становила 12 467,93 грн)  та з 01 грудня 2016 року по 31 серпня 2019 року (заробітна плата становила  437 855,50 грн),тобто заробітна плата за зазначені періоди становила 455 285,02 грн . Ця інформація також має відображення в довідці про заробітну плату для обчислення пенсії за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2019 року,  виданої Донецьким регіональним виробничим управлінням комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» від 27 листопада 2019 року , де зазначено ,що сплата страхових внесків (єдиного соціального внеску) до пенсійного фонду  проведена з 01 січня 2015 року по 31 листопада 2016 року, крім 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року, 01 травня 2015 року по 30 червня 2015 року, з 01 грудня 2016 року по 31 серпня 2019 року .Таким чином у період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2019 року страхові внески (єдиний соціальні внески) були перераховані до пенсійного фонду  лише у періоди з 01 лютого 2015 року по 30 квітня 2015 року та з 01 липня 2015 року по 30 листопада 2016 року .В зазначені вище періоди позивач працював та отримував заробітну плату ,про що свідчить запис в трудовій книжці, довідка про заробітну плату та довідка форми ОК-5 з ПФУ , з якої нараховувалися та утримувалися страхові внески відповідно до чинного законодавства, але сплата страхових внесків (єдиного соціального внеску) не проведена, чим порушено його права як застрахованої особи . Оскільки відповідачем не здійснено сплату страхових внесків у зазначений період, це призвело до порушення прав позивача на оформлення, призначення та виплату пенсії у відповідному розмірі.
         Просив зобов`язати КП «Компанія «Вода Донбасу» в особі відокремленого підрозділу Донецьке регіональне виробниче управління КП «Компанія «Вода Донбасу» нарахувати на суму його заробітної плати за періоди з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року, з 01 травня 2015 року по 30 червня 2015 року та з 01 грудня 2016 року по 31 серпня 2019 року, в розмірі 455 285,02 грн зазначену в системі персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в порядку ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та сплатити цю суму єдиного соціального внесену на відповідний рахунок органу податкової служби за місцем обліку; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.Зобов`язано КП «Компанія «Вода Донбасу» нарахувати на суму заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року, з 01 травня 2015 року по 30 червня 2015 року та з 01 грудня 2016 року по 31 серпня 2019 року, в розмірі 455 285,02 грн, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в порядку ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та сплатити цю суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу податкової служби за місцем обліку. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з КП «Компанія «Вода Донбасу» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 грн та витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у сумі 2500 грн, а всього  3268,40 грн.
В апеляційній скарзі  КП «Компанія «Вода Донбасу», від імені та в інтересах якого, на підставі довіреності, діє директор Маріупольського РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу» Панченко С.А.,  просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування доводів скарги, посилаючись на Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі-Закон № 2464-VІ) зазначено, що роботодавцем позивача, з яким укладено трудовий договір та яким нараховується та здійснюється виплата заробітної плати позивачу, є Донецьке регіональне виробниче управління (яке є відокремленим підрозділом відповідача), саме Донецьке РВУ здійснює нарахування та сплату єдиного внеску. КП «Компанія «Вода Донбасу», як платник єдиного внеску взятий на облік в управлінні Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька 01 березня  1991 року та йому присвоєно реєстраційний номер 05-15-01-0281, який слід зазначати на всіх документах, що стосуються розрахунків за коштами до Пенсійного фонду України, тоді як Донецьке регіональне виробниче управління КП «Компанія «Вода Донбасу», працівником якого є позивач, згідно з повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску взятий на облік в управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі м. Донецька від 22 червня 2012 року. Відповідно до цього повідомлення Донецькому регіональному виробничому управлінню присвоєно реєстраційний номер 05-17-03-8923, який слід зазначати на всіх документах, що стосуються розрахунків зі сплати єдиного внеску. Враховуючи, що позивачем позов був пред`явлений до КП «Компанія «Вода Донбасу» в особі відокремленого підрозділу Донецьке регіональне виробниче управління КП «Компанія «Вода Донбасу», відповідач з цього приводу пояснення не давав та ці докази до суду першої інстанції не були подані.
Крім того, зазначено, що нарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється одночасно з нарахуванням заробітної плати працівникам. Таким чином, Донецьким регіональним виробничим управлінням КП «Компанія «Вода Донбасу», працівником якого є позивач, при нарахуванні заробітної плати за спірний період, вже нараховано єдиний соціальний внесок. При задоволенні позову в частині сплати єдиного соціального внеску, судом не прийнято до уваги приписи ст. 11 Закон № 2464, згідно з якою, страхові кошти на рахунках податкових органів акумулюються та автоматично перераховуються відповідно до встановлених законом пропорцій розподілу на рахунки фондів, у тому числі і Пенсійного фонду. Тобто, ані відповідач, ані його відокремлений підрозділ не в змозі сплатити суму єдиного соціального внеску лише на суму заробітної плати позивача.
Також, вказано, що наказом Міністерства фінансів України від 24 липня 2015 № 666 «Про затвердження Порядку заповнення документів на переказ у разі сплати (стягнення) податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску, здійснення бюджетного відшкодування податку на додану вартість, повернення помилково або надміру зарахованих коштів» визначено порядок заповнення платіжного доручення на сплату єдиного соціального внеску, тому, відповідач позбавлений можливості вносити будь-які корективи стосовно заповнення платіжного доручення при сплаті єдиного соціального внеску, в наслідок чого, не має можливості вказати в платіжному дорученні, що сума єдиного соціального внеску повинна бути зарахована для позивача. Нарахування єдиного соціального внеску здійснюється не за працівника, а на фонд оплати праці, який підлягає оподаткуванню.
Зауважено, що нарахування та сплата єдиного соціального внеску може здійснюватися лише Донецьким регіональним виробничим управлінням «КП «Компанія «Вода Донбасу», проте Донецьке регіональне виробниче управління позбавлене можливості сплатити єдиний внесок лише на суму заробітної плати саме позивача, з цих підстав, вважають, що судом в резолютивній частині рішення, відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, необхідне зазначення про порядок виконання рішення. Разом з тим, вважають,  що для повного з`ясування цього питання, необхідні пояснення Офісу великих платників податків Державної податкової служби.
До того ж, зазначено, що судом першої інстанції не прийнято до уваги заперечення відповідача з посиланням на пункт  9-4 Закону № 2464, посилаючись на виключення даного пункту на підставі Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформа» № 440 від 14 січня 2020 року. Проте, пункт 9-4 Закону № 2464, згідно з яким відповідач та його відокремлений підрозділ - Донецьке регіональне виробниче управління, мали можливість на період антитерористичної операції не виконувати обов`язок зі сплати нарахованого єдиного соціального внеску у встановлені строки та в повному обсязі, був чинний на час виникнення спірних правовідносин. Також, не прийнято до уваги той факт, що відповідач в особі Донецького регіонального виробничого управління звертався до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального Головного управління ДФС про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Постановою суду від 30 березня 2016 року у справі № 805/330/16-а позов було задоволено, постановою Верховного суду від 18 квітня 2018 року постанова Донецького окружного адміністративного суду залишена без змін та зроблено висновок, що платникам єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася АТО, надано можливість у період з 14 квітня 2014 року до закінчення АТО або військового чи надзвичайного стану не виконувати свої встановлені частиною 2 статті 6 Закону №2464 обов`язки щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду представник  КП «Компанія «Вода Донбасу» Рукавкова Л.Б. підтримала доводи апеляційної скарги .
У судове  засідання  апеляційного суду ОСОБА_1 та представник Офісу великих платників податків Державної податкової служби не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судових повісток , про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 180,182,183,184).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, 
що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
         Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
         Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
            Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
          Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
           Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ,  відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я   ОСОБА_1 , заповненою 19 квітня 1982 року, останній працює у КП «Компанія «Вода Донбасу» на посаді начальника насосної станції та електропідстанції тієї ж дільниці. 
Відповідно до Форми ОК-5 Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, на ім`я ОСОБА_1 , та довідки про заробітну плату для обчислення пенсії  №  1859 від 27 листопада 2019 року, виданої КП «Компанія «Води Донбасу», позивачу не було нараховано та сплачено єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за періоди  з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року, з 01 травня 2015 року по 30 червня 2015 року та з 01 грудня 2016 року по 31 серпня 2019 року. Заробітна плата позивача за цей період склала - 455 285,02 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції відхилив заперечення відповідача щодо відсутності обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідно до вимог п. 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», виходячи  з того,що  п. 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи » № 440-IX від 14 січня 2020 року. 
Крім того, як вбачається  з постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 805/330/16-а, на яку відповідач посилався  в обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву, Верховним Судом зазначено, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  не скасовує обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а надає можливість на період антитерористичної операції не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі.Таким чином,оскільки  відповідач не був звільнений від обов`язку сплати внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а законом йому лише фактично було надано відстрочку зі сплати таких платежів,  та на момент  розгляду справи зазначена норма закону втратила свою чинність, тому вимоги позивача підлягають задоволенню в частині зобов`язання саме КП «Компанія «Вода Донбасу» нарахувати на суму заробітної плати ОСОБА_1 та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки відокремлений підрозділ Донецьке регіональне виробниче управління КП «Компанія «Вода Донбасу» не є юридичною особою та учасником спірних правовідносин.
          Апеляційний суд  погоджується із наведеними висновками  суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі та поданим сторонами до суду першої інстанції, дано належну правову оцінку.
          Протилежного,  відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, представником  відповідача   доведено не було. 
         Так, право на виплати зі сфери соціального забезпечення включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції.
          У рішенні у справі «Міллер проти Австрії» від 16 грудня 1974 р. Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 р.: якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
         Цей принцип було значно розширено у рішенні «Стек та інші проти Сполученого Королівства». Суд наголосив на тому, що в сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. В правових системах багатьох країн визнається, що такі особи потребують певного забезпечення, і відтак для них передбачається, що в разі дотримання умов, за яких вони можуть скористатися цими встановленими для них виплатами, вони автоматично будуть отримувати відповідні виплати.
           Стаття перша Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування містить визначення поняття загальнообов`язкового державного соціального страхування як системи прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.
           Пенсійне страхування є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно до ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
             Принципом загальнообов`язкового державного соціального страхування, в силу ст. 5 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є, серед інших, державна гарантія реалізації застрахованими громадянами своїх прав.
              Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов`язанням щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб.
               Статтею 29 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбачена відповідальність страховиків за невиконання або неналежне виконання умов страхування, згідно з якою вони несуть відповідальність відповідно до законодавства за шкоду, заподіяну застрахованим особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, встановлених законодавством.
             Преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що цей закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
              У відповідності до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
              Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
              Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
            Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
            Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суб`єктами солідарної системи є: застраховані особи, а в окремих випадках, визначених цим Законом, - члени їхніх сімей та інші особи; страхувальники; Пенсійний фонд; уповноважений банк; підприємства, установи, організації (далі - організації), що здійснюють виплату і доставку пенсій.
             Статтею 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначено принципи загальнообов`язкового пенсійного страхування, якими, зокрема, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; диференціація розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.
            Згідно норми ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) доходу на який відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
             Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому фактичним одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу) вважається одержання відповідних сум готівкою, зарахування на банківський рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, одержання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей в рахунок зазначених виплат (доходу), фактичне здійснення із цих виплат (доходу) відрахувань, передбачених законодавством або за виконавчими документами, чи будь-яких інших відрахувань.
             Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
             Відповідно до ст. 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат та їх            пенсійних активів, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках.
            Таким чином, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 14 та ч. 1 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,  відповідач є страхувальником,  у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,  також є платником єдиного внеску, а позивач ОСОБА_1   є застрахованою особою, але не є платником єдиного внеску.  
            Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.
            Відповідно до ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.  
Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою нарахування єдиного внеску для підприємств, установ та організацій, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці».
Згідно з ч.9 ст. 9 Закону обчислення і сплата єдиного внеску за працівників, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях, здійснюються роботодавцями за рахунок сум, на які внесок нарахований.
Положеннями ч.ч.2, 4, 5, 8 ст.9 Закону передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску за минулі періоди здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. При цьому платники, зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону  України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з територіальним органом Пенсійного фонду за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань. Базовим звітним періодом є календарний місяць.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону  України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Пенсійний фонд України відповідно до докладених завдань, зокрема, формує та веде реєстр (облік) застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Задовольняючи позов частково,суд першої інстанції врахував положення ст.5 ЦПК України  та  відповідно до викладеної в позові вимоги,дійшов до правильного висновку ,що ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 ,який у разі несплати страхувальником єдиного соціального внеску як застрахована особа втрачає за такий період страховий стаж і статус застрахованої особи, є зобов*язання відповідача нарахувати на суму заробітної плати позивача за спірний період та сплатити єдиний внесок на загальнообов*язкове державне соціальне страхування,оскільки відокремлений підрозділ не є юридичною особою та учасником спірних правовідносин.
         З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відзиву відповідача на позовну заяву , яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими.
         Відсутність можливості вносити будь-які корективи стосовно заповнення платіжного доручення при сплаті єдиного соціального внеску , не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог . 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд  та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. 
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» – залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 липня 2020 року – залишити без змін.

            Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
            Повний текст постанови складений 11 березня 2021 року .

Судді: