ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 р.	Справа № 520/13292/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., м. Харків, повний текст складено 10.02.20 року по справі № 520/13292/19
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Міністерства оборони України (Департамент фінансів) ,           Харківського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України                   
          про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, Харківського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, оформлене пунктом 14 протоколу № 150 від 08 листопада 2019 року; зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги позивачу відповідно до вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", в Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року та наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно подати висновок та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів, Міністерству оборони України, про виплату позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", в Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року та наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, а саме: Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» №328 від 03.11.2006 року, яка діяла з 01.01.2007 року до 01.01.2014 року; Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499. Вказує, що отримання одноразової грошової допомоги на підставі ст.16 Закону №2011-ХІІ законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги, внаслідок травми чи захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби. Стверджує, що ІІ група інвалідності встановлена позивачу у лютому 2019 року в період, коли законодавством не передбачалось обмеження трьохмісячним строком настання інвалідності від дати звільнення зі служби для виплати одноразової грошової допомоги, тому наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги. Посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 22.03.2018 року у справі №288/349/17, від 26.06.2018 року у справі №750/5074/17, від 14.08.2018 року у справі №807/15426/18, від 29.10.2018 року у справі №820/2504/18, від 29.01.2019 року у справі №336/2660/17, від 07.02.2019 року № 816/1266/16. 
16.11.2020 року та 28.01.2021 року ОСОБА_1 подано до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Крім того, позивач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи телефонограмою від 05.02.2021 року, відповідно до якої позивач повторно просив розглядати справу без його участі.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач вже звертався до Харківського окружного адміністративного суду із предметом спору, близьким до того, що є в даній адміністративній справі.
Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, згідно наказу Міністра оборони СРСР Балаклійським районним військовим комісаріатом Харківської області 12 листопада 1985 року ОСОБА_1 призвано на дійсну строкову службу. Наказом № 376 від 17 листопада 1985 року позивача зараховано на посаду "стрілка УП" до військової частини НОМЕР_1 , м. Керки, Республіки Туркменістан, яка входила до Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР. 08 грудня 1987 року на підставі наказу Міністерства оборони № 261 від 29 вересня 1987 року позивача звільнено до запасу військових сил СРСР та направлено до Балаклійського районного військового комісаріату Харківської області для постановки на військовий облік.
Із архівної довідки Центрального архіву Федеральної прикордонної служби Російської Федерації від 22 жовтня 1999 року № Д-4408 вбачається, що позивач у період з 10 березня 1986 року по листопад 1987 року проходив службу в Республіці Афганістан, де в той час проводились бойові дії та приймав участь у бойових діях.
Під час виконання бойового завдання на території Республіки Афганістан позивач був поранений та знаходився на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 , м. Ашхабад, у період з 08 вересня 1987 року по 12 жовтня 1987 року з діагнозом «Астенічний стан, як наслідок мінно - взривної травми, закритої черепно-мозкової травми». Зазначене підтверджується архівною довідкою Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки Російської Федерації від 21 серпня 2009 року № 21/59/Д-7158, а також Витягом із протоколу 15 військово-лікарської комісії Одеського військового округу (протокол № 113 від 13 травня 1999 року), яким встановлено, що контузія пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.
Харківською обласною медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 11 жовтня 1999 року, яка настала внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
При встановленні III групи інвалідності позивач не скористався правом на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року.
Харківською обласною медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 06 лютого 2019 року, яка настала внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою серії 12 ААА № 710594 від 06 лютого 2019 року.
13.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України із заявою та усіма належними додатками стосовно призначення йому виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, на яку отримував відповідь від 28.02.2019 року № 546/ВСЗ про відсутність підстав для направлення висновку розпорядникові бюджетних асигнувань.
Не погодившись з рішенням Харківського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, позивач оскаржив його в судовому порядку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду 19.06.2019 року у справі №520/4183/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 подати розпорядникові бюджетних коштів - Міністерству оборони України, висновок щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві". У задоволенні решти позову - відмовлено.
На виконання судового рішення від 19.06.2019  року по вказаній справі, Харківський обласний військовий комісаріат листом №3740/ВСЗ від 18.11.2019 року надіслав на адресу позивача витяг з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №150 від 08.11.2019 р, яким, зокрема, у пункті 14 визначив, що розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, з підстав зазначених у витязі з протоколу.
Не погодившись із вказаним рішенням органу Міністерства оборони України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що інвалідність позивачу встановлено понад тримісячний термін після звільнення зі служби, а саме у 1987 році позивача було звільнено зі строкової військової служби, а з 11.10.1999 року під час огляду органами МСЕК визнано інвалідом IIІ групи внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, тому відсутні підстави для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з ч.9 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, прийнятою відповідно до п.2 ст.16-2 та п.9 ст.16-3 Закону №2011-XII, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі по тексту - Постанова №975).
Відповідно до п.2 Постанови № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499 (далі по тексту - Постанова №499), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 року № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 року № 1331; допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Згідно з п.3 Постанови №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Тобто, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги чинним законодавством було закріплено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, а саме 1999 року (довідка МСЕК серія 2-98 ХАР № 021333 від 11.10.1990 року): Закон України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, у відповідній редакції, на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно з п.6 ст.16 Закону України №2011-XII, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.
Відповідно до ч.2 ст.16-Закону України №2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
На момент виникнення спірних правовідносин діяв Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб затверджений   Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499   (далі по тексту - Порядок №499).
Відповідно до ч.2 п.4 Порядку №499 військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.
Отже, у разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції ст.16 Закону №2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця не виникає.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 26.06.2018 року у справі №750/5074/17, від 12.02.2019 року у справі №816/1458/18, від 12.02.2019 року у справі №806/219/18.
За матеріалами справи, Харківською обласною медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 11 жовтня 1999 року, та ІІ групу інвалідності з 06 лютого 2019 року, яка настала внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.  
Оскільки позивача було звільнено з військової служби у 1987 році, а інвалідність ІІІ групи (первинно) встановлено від 11.10.1999 року після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача не виникло.
Вищенаведене свідчить про відсутність правових підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії,
Щодо доводів скаржника на те, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в нього виникло у лютому 2019 року, то колегія суддів звертає увагу, що лютому 2019 року позивачу не встановлювалась група інвалідності, а лише відбулась зміна групи інвалідності, яка йому була встановлена у 1999 році, що свідчить про правомірність прийнятого Комісією Міністерства оборони України рішення, оформленого пунктом 14 протоколу № 150 від 08 листопада 2019 року.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а також на те, що недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; порушення та  неправильне застосування норми матеріального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення справи по суті,  колегія суддів вважає помилковими та такими, що ґрунтуються на особистих припущеннях скаржника, які не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.
Щодо посилання апеляційної скарги на практику Верховного Суду, то колегія суддів зауважує, що в межах спірних правовідносин по даній справі підлягають врахуванню наведені вище судом апеляційної інстанції рішення вказаного суду.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про правомірність рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, оформлене пунктом 14 протоколу № 150 від 08 листопада 2019 року, то вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Харківського обласного військового комісаріату повторно подати висновок та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів, Міністерству оборони України, про виплату позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", в Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року та наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. 
Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки, відповідно до п. 3 ч. 6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року по справі № 520/13292/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 
Головуючий суддя 		З.Г. Подобайло	
Судді	   	А.М. Григоров    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  22.02.2021 року