Дата документу 24.02.2021 Справа № 331/2860/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/2860/18 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/327/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2021 року                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.
при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного університету «Запорізька політехніка» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у справі за позовом Національного університету «Запорізька політехніка» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку,

В С Т А Н О В И В:

Національний університет "Запорізька політехніка" звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку та зняття з реєстрації.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Запорізький національний технічний університет є юридичною особою та знаходиться у підпорядкуванні Міністерства освіти і науки України. За організаційно-правовою формою позивач є державною організацією (установою, закладом), що підтверджується довідкою з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) від 16.03.2018р. Наказом міністерства освіти і науки України від 01.04.2019р. № 420 Запорізький національний технічний університет перейменовано у Національний університет "Запорізька політехніка."

Відповідно до даних автоматизованої системи "Юридичні особи" майно (будівлі, споруди, інші основні засоби і матеріальні цінності), в тому числі, гуртожитки № 2, № 3, № 4, № 5, № 6 є державною власністю, знаходяться у сфері управління Міністерства освіти і науки України та закріплені за позивачем на праві оперативного управління. Функціонування гуртожитків вищих навчальних закладів, порядок надання житлової площі в гуртожитках, умови проживання, здійснюються відповідно до Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 13.11.2007р. № 1004.

Відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30.11.2006р. було поселено у спірному житловому приміщенні в гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордера № 1184 від 30.11.2006р. і договору найму житла від 30.11.2006р.
Вищезазначене приміщення було надано у зв`язку з роботою в ЗНТУ відповідача ОСОБА_1 , якого наказом №128-К від 28.08.2006р. було прийнято на посаду завідувача кафедри обробки металів тиском, 29.08.2006. до оголошення результатів конкурсу. В подальшому ОСОБА_1 подовжував працювати в університеті згідно з наказами та відповідно до конкурсів, але наказом від 21.08.2017 року № 380-К ОСОБА_1 було звільнено з посади професора кафедри обробки металів тиском 30.08.2017р. за власним бажанням.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на цей час у трудових стосунках з позивачем не знаходяться. Водночас, позивач не має можливості користування приміщення АДРЕСА_2 , оскільки відповідачі не звільнили його від меблів та особистих речей, ключі від приміщення не здали і по цей час продовжують знаходитись в ньому, бути зареєстрованими за цією адресою. Добровільно вивільнити приміщення по АДРЕСА_3 відповідачі відмовляються, про що свідчить попередження від 14.12.2017р. № 39-109/3888, реєстр відправки попередження від 18.12.2017р., акт про відмову отримання попередження від 18.12.2017р.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.
Посилаючись на те, що студентський гуртожиток є тимчасовим житлом, яке надається на час роботи викладачам, та на те, що на теперішній час відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є сторонніми особами для позивача, а приміщення АДРЕСА_2 було надано ОСОБА_1 на склад його сім`ї: дружину - ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_3 на час його роботи в університеті, але ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, позивач просив суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приміщення 15 за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення; зняти з реєстрації за цією адресою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Національний університет «Запорізька політехніка» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В скарзі зазначається, що суд не застосував до спірних правовідносин належну статтю 128 ЖК України, та, навпаки, застосував 118, 124 ЖК України, які не поширюються на житлове приміщення, що є спірним в даній справі. 

У відзиві на скаргу позивач зазначає, що суд правильно врахував, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 132 та ст.. 125 ЖК України його та членів його сім`ї не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення. 

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, кожен з яких підтримав свою позицію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за такими підставами. 
Встановлено, що Запорізький національний технічний університет є юридичною особою та знаходиться у підпорядкуванні Міністерства освіти і науки України. За організаційно-правовою формою позивач є державною організацією (установою, закладом), що підтверджується довідкою з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) від 16.03.2018р. Наказом міністерства освіти і науки України від 01.04.2019р. № 420 Запорізький національний технічний університет перейменовано у Національний університет "Запорізька політехніка."

Відповідно до даних автоматизованої системи "Юридичні особи" майно (будівлі, споруди, інші основні засоби і матеріальні цінності), в тому числі, гуртожитки № 2, № 3, № 4, № 5, № 6 є державною власністю, знаходяться у сфері управління Міністерства освіти і науки України та закріплені за позивачем на праві оперативного управління. 

Функціонування гуртожитків вищих навчальних закладів, порядок надання житлової площі в гуртожитках, умови проживання, здійснюються відповідно до Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 13.11.2007р. № 1004.

Наказом № 128-К від 28.08.2006р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду завідувача кафедри обробки металів тиском, 29.08.2006. до оголошення результатів конкурсу.
Узв`язку з цим 30.11.2006р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було поселено у житловому приміщенні АДРЕСА_4 на підставі ордера №1184 від 30.11.2006р. і договору найму житла від 30.11.2006р.
Наказом № 6-К від 17.01.2007р. ОСОБА_1 було призначено завідувачем кафедри обробки металів тиском, як обраного за конкурсом, за контрактом з 09.01.2007р. до 08.01.2012р.
Наказом № 133-К від 05.07.2010р. ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача кафедри обробки металів тиском 05.07.2010р. за власним бажанням, у зв`язку з переходом на наукову пенсію.
Наказом № 142-К від 19.07.2010р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду завідувача кафедри обробки металів тиском з 15.07.2010р. до оголошення результатів конкурсу.
Наказом № 1-К від 04.01.2011р. ОСОБА_1 призначено завідувачем кафедри обробки металів тиском як обраного за конкурсом з 28.12.2010р. до 27.12.2015р.

Наказом № 265-К від 25.10.2011р. ОСОБА_1 було продовжено дію контракту на посаді завідувача кафедри обробки металів тиском до 27.12.2017р.

Наказом № 257-К від 24.05.2016р. ОСОБА_1 - завідувача кафедри обробки металів тиском було переведено на посаду виконувача обов`язки завідувача кафедри технології машинобудування з 24.05.2016р. до оголошення результатів конкурсу.

Наказом № 449-К від 01.09.2016р. ОСОБА_1 - виконувача обов`язки завідувача кафедри технології машинобудування було переведено з 01.09.2016р. на посаду виконувача обов`язки завідувача кафедри обробки металів тиском до оголошення результатів конкурсу.
Наказом № 56-К від 01.02.2017р. ОСОБА_1 - виконувача обов`язки завідувача кафедри обробки металів тиском з 01.02.2017р. переведено на посаду професора кафедри обробки металів тиском.

Наказом від 21.08.2017 року № 380-К ОСОБА_1 було звільнено з посади 
професора кафедри обробки металів тиском 30.08.2017 року за власним бажанням.

Позивач вказував, що із припиненням трудових відносин з університетом ОСОБА_1 та члени його сім`ї мали звільнити займане житло – приміщення АДРЕСА_5 , але добровільно не звільняють його від меблів та речей, хоча фактично в ньому не проживають. 

Позивачем направлялось їм попередження від 14.12.2017р. № 39-109/3888, реєстр відправки попередження від 18.12.2017р., але воно не було отримано відповідачами, про що було складено акт про відмову отримання попередження від 18.12.2017р.

Знаходження речей відповідачів у приміщенні 15 в гуртожитку № 6 створює перешкоди позивачу у користуванні спірним приміщенням, яке не може бути надано для проживання студентам, які потребуються житла. Тому позивачі просили виселити ОСОБА_1 та його дружину і сина із кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації.

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суд вказував, що згідно з приписами ч. 3 ст. 132, ст. 125 ЖК України відповідачів можливо виселити лише із наданням іншого житлового приміщення, оскільки ОСОБА_1 є пенсіонером та пропрацював в університеті більше 10 років. 
Проте таких висновків суд дійшов без повного та ретельного з`ясування спірних правовідносин та з порушення норм матеріального права.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскар- жуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Колегія наголошує, що зміст житлових правовідносин становлять суб`єктивні житлові права та нерозривно пов`язані з ними житлові обов`язки. За характером та обсягом вони розрізняються взалежності від правового режиму житлового приміщення, суб`єктного складу і виду житлового правовідношення.

Примірне положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затверджене Міосвіти від 13.11.2007р. № 1004, у пункті 13 визначає, що працівники вищого навчального закладу, як виняток, можуть бути поселені в студентський гуртожиток до закінчення навчального року лише за рішенням керівника вищого навчального закладу і за погодженням з органами студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією студентів.
        Пунктом 14 Примірного положення закріплено, що проживання в  студентських гу-ртожитках сторонніх осіб, розміщення підрозділів вищого навчального закладу,  а також інших організацій забороняється.
Апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працював в університеті на умовах строкового трудового договору, оскільки з ним був укладений контракт, який продовжувався, а також він обіймав посади завідувача кафедр на певний строк до проведення наступного конкурсу. 

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Гуртожиток АДРЕСА_6 є студентським гуртожитком, а тому має статус лише тимчасового житла на певний період: для студентів – на період навчання, для викладачів – на період роботи в університеті. 
Отже, як за статусом житлового приміщення, так і за статусом трудових відносин ОСОБА_1 з університетом, які є строковими, на спірні правовідносини поширюються приписи ч. 1 статті 132 ЖК України. 
Відповідно до ч. 1 статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники та особи, які працювали за строковим трудовим договором і припинили роботу, а також особи, які навчалися в навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням, без надання іншого жилого приміщення.
Припинивши трудові відносини достроково, оформлені контрактом, строк дії якого визначено до 27.12.2017р., за власним бажанням, ОСОБА_1 , а відтак і члени його сім`ї, втратили право користування студентським гуртожитком як тимчасовим житлом, що надавалось саме на період роботи в університеті за строковим договором (контрактом). 
При цьому, суд вважав, що на спірні правовідносини поширюється ч. 3 статті 132 ЖК України, але такі висновки суду є помилковими, бо дія вказаної норми поширюється на працівників, які працюють за безстроковим трудовим договором. 

Не належить кімната № НОМЕР_1 у студентському гуртожитку і до службового приміщення, як помилково вважав суд, оскільки для набуття такого статусу її слід було вилучити із фонду гуртожитку та присвоїти такий статус, але кімната 15 в гуртожитку статус службового у передбачений законом спосіб не набувала. 

Відтак, вимоги ч.ч. 2, 3 статті 132, статті 125 ЖК України на житлове приміщення у студентському гуртожитку не поширюються, незалежно від того, що відповідач ОСОБА_1 користувався цим приміщення понад 10 років та є пенсіонером.

Посилання адвоката відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 на те, що він звільнився з університету за власним бажанням, але з поважних причин, правового значення не мають.
Так, ч. 1 статті 132 ЖК України не міститься будь-яких застережень щодо виселення працівників, які працювали за строковим договором, з наданням іншого житлового приміщення у випадку поважності причин звільнення, а враховує лише сам факт звільнення, внаслідок чого втрачаються й зв`язки з житлом у гуртожитку, та така втрата є однозначною та категоричною – без надання іншого житлового приміщення. 

Адвокат Руднєв О.О. також вказував, що відповідач ОСОБА_1 вчиняє на теперішній час дії щодо влаштування на роботу до Національного університету «Запорізька політехніка», але вказані обставини на спірні правовідносини не впливають. У такому разі він має право на отримання нового ордеру на вселення до гуртожитку.
Крім того, інститут збереження житла у гуртожитку та неможливість виселення із нього без надання іншого житла не поширюється на студентські гуртожитки як такі, що є тимчасовими, оскільки в цей час студент або викладач зберігають свої права на інше житло, яке мали до тимчасового поселення на період навчання чи роботи. 

Так, встановлено, що у ОСОБА_1 з 1995р. на праві власності мається інше житлове приміщення - квартира АДРЕСА_7 ( а.с. 139). Також у його дружини – ОСОБА_2 з 2007р. мається на праві власності 60/100 часток квартири АДРЕСА_8 ( а.с. 137). 
Отже, за обставинами цієї справи, виселенням відповідачів їх не буде позбавлено єдиного житла, оскільки вони мають таке житло на праві власності. Відтак, і закон, і баланс інтересів схиляється в даному випадку на корить позивача, який переслідує легітимну мету – звільнити приміщення гуртожитку для заселення інших осіб, які потребують житла у зв`язку з навчання чи роботою у позивача. В той час, як відповідачі є захищеними у житлових правовідносинах, маючи інше житло. 
В ході апеляційного розгляду вимоги позивача щодо виселення відповідачів із студентського гуртожитку знайшли своє обґрунтування та підтвердження зібраними матеріалами справи.
Що стосується зняття відповідачів з реєстраційного обліку з житлового приміщення у гуртожитку, то колегія зазначає наступне. 

Відповідно до статті 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення тощо. 
Тому позивач на підставі рішення апеляційного суду про виселення відповідачів може здійснити зняття з реєстрації відповідачів із гуртожитку, що не потребує додаткового судового захисту. 

Зважаючи на все вище наведене, колегія відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує рішення у цій справі та задовольняє позовні вимоги позивача щодо виселення відповідачів, а в задоволенні вимог про зняття їх з реєстрації відмовляє за іншими правовими підставами.

Приймаючи нове судове рішення, колегія у відповідності до статті 141 вирішує питання щодо розподілу судовий витрат у справі. 

Позивачем за вимоги немайнового характеру при поданні позову сплачено судовий збір в сумі 1762 грн., при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 3153 грн., а всього – 4 915 грн., які підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках – по 1638,33 грн.
Керуючись ст. ст.374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Національного університету «Запорізька політехніка» задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у цій справі скасувати.
Позов Національного університету «Запорізька політехніка» задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із приміщення АДРЕСА_4 , закріпленого за Національним університетом «Запорізька політехнік» на праві оперативного управління, 

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Сягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Національного університету «Запорізька політехніка» судовий збір в сумі 4 915 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятнадцять) грн., по 1638 (одній тисячі шістсот тридцять вісім ) гривень 33 копійки з кожного.

П останова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 березня 2021 року.

Головуючий:                  Маловічко С.В.

Судді:                 Гончар М.С.

               Подліянова Г.С.