Ухвала
Іменем України 
22 лютого 2021 року
м. Київ
справа №  473/831/19
провадження №  51-247 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше двічі судимого, останній раз вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці; 
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 
На підставі ч. 4 ст. 70КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року, більш суворим,  ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення на строк 7 років. Строк відбуття покарання ОСОБА_5 визначено рахувати з 28 грудня 2018 року, з урахуванням сукупності злочинів. 
Цим же вироком засуджено  ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК 
із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що у ніч з 20 на 21 вересня 2018 року, в період часу між 22 год. 30 хв. та 03 годиною, неповнолітній ОСОБА_7 та малолітня особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження та яка не досягла віку кримінальної відповідальності (далі малолітня особа), прийшли до домоволодіння ОСОБА_8 , розташоване за адресою: 
АДРЕСА_2 , для з`ясування стосунків.
На ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, ОСОБА_7 
та малолітня особа, діючи умисно, почали наносити ОСОБА_8 тілесні ушкодження.
Малолітня особа, кулаком правої руки наніс один удар по обличчю потерпілого, 
від чого останній впав на ліжко. Підвівши його, малолітня особа наніс декілька ударів стопою ноги по тулубу потерпілого, від чого останній знову впав на ліжко 
та продовжував на ньому лежати. Після цього, неповнолітній ОСОБА_7 умисно наніс декілька ударів ногою по тулубу потерпілого.
Надалі ОСОБА_5 , який в той час перебував за місцем проживання 
ОСОБА_8 , з`ясувавши у ОСОБА_7 та малолітньої особи, з яких підстав вони наносять тілесні ушкодження потерпілому, умисно наніс останньому декілька ударів рукою по тулубу. У послідуючому ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та малолітня особа, діючи умисно, групою осіб, по черзі продовжували наносити 
ОСОБА_8 , який лежав на ліжку, тілесні ушкодження по обличчю, голові, тулубу потерпілого, руками, ногами, шляхом скакання по грудній клітині. Під час почергового нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 , виламавши з наявної 
у кімнаті дерев`яної табуретки дві ніжки, також умисно наніс ними декілька ударів 
по тулубу потерпілого. Декілька ударів по тілу потерпілого дерев`яними палицями нанесла малолітня особа.
Внаслідок спільних умисних протиправних дій неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та малолітньої особи, потерпілому ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому 2 ребра справа по біля грудини лінії, 3 ребра по середньо ключичній ліній справа, 4,5 ребр між середньо ключичною та передньою пахвиною лініями зі зміщенням кінців кісткових фрагментів в порожнину грудної клітини та розривом нижньої долі правої легені, перелому 3 ребра по середньо ключичної лінії зліва,4-го по біля грудній лінії зліва, 5,6-го ребр середньо-ключичної лінії зліва, 7,8,9-го від передньою до середньою паханої лінії пахвинної лінії зліва, крововиливи на правій боковій поверхні грудної клітини, в підключичній ділянці справа та ліва, передній поверхні грудної клітини справа та зліва, які відносяться 
до тяжких тілесних ушкоджень. Крововиливи в ділянці правої та лівої лопаток, 
в підлопатковій ділянці справа та зліва, в ділянці попереку справа та ліва, 
в здухвинній ділянці справа, на верхньому повіці лівого ока, в виличній ділянці зліва та права, на правому плечі зовнішній поверхні від верхньої до нижньої третини, 
на правому передпліччі в середині та нижній третині задній поверхні, на лівому плечі від верхньої до нижньої третини, зовнішній поверхні, на лівому передпліччі в середині на нижній третині задній поверхні, крововиливи в м`які покриви голови на внутрішній поверхні в левій тім`яній ділянці.
Садна на спинці носа, на межі скроневої та лобної ділянок зліва, на правому передпліччі в верхній, середній та нижній третині , які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Загалом потерпілому завдано не менше 40 травматичних дій.
Внаслідок спільних умисних протиправних дій неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та малолітньої особи, потерпілому ОСОБА_8 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, в результаті отримання яких  потерпілий  помер.  
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій 
ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, призначивши покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 та малолітня особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, почали процес побиття потерпілого, 
у тому числі шляхом скакання по його грудній клітині. ОСОБА_5 не мав умислу 
на нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також не був знайомий 
із  ОСОБА_7 та малолітньою особою, а лише кілька разів вдарив потерпілого. Проте, суд першої інстанції не врахував мінімальний ступінь участі ОСОБА_5 
у вчиненні злочину, а апеляційний суд не надав належної оцінки аналогічним доводам захисника. Також, на думку захисника, при призначенні покарання, суди не врахували думку потерпілої, наявність кількох пом`якшуючих вину ОСОБА_5 обставин: визнання вини, щире каяття, відшкодування шкоди, які дають підстави для  застосування вимог ст. 69 КК при призначенні покарання.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження             та обговоривши доводи касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла                    висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, 
які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання 
та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги 
при призначенні покарання.
Статтею 69 КК передбачена можливість призначення більш м`якого покарання, 
ніж передбачено законом. За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, 
з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК 
є тяжким злочином, обставини справи, що пом`якшують покарання обвинуваченого – щире каяття та добровільне відшкодування шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також те, що він раніше судимий за скоєння злочину проти власності, посереднього характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, думку потерпілої, яка просила ОСОБА_5 суворо не карати, 
та  вважав за необхідне призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі, відповідно до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 КК. 
Підстав для застосування ст.69 КК суд не знайшов. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційних скарг, у тому числі захисника ОСОБА_4 та потерпілої, 
щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , дав на них мотивовану відповідь 
й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, не знайшовши також підстав для застосування ст. 69 КК.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого 
та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим через суворість чи недостатнім для досягнення мети заходу примусу. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення касаційної скарги захисника з наведених у ній мотивів, а тому відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                          ОСОБА_3