ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16960/19                                                   Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Федорчук А.Б.                                                                                                                                                                Суддя-доповідач Шурко О.І.                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 січня 2021 року                                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Лічевецького І.О., Оксененка О.М., 
при секретарі                     Коцюбі Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу представника позивача – адвоката Дасюка Віктора Володимировича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України  про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд: визнати протиправним рішення відповідача, оформлене у вигляді пункту 4 протоколу комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 07 грудня 2018 року №122; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву з документами позивача про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1      ст. 311      КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1      ст. 308      КАС України      суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з архівною довідкою Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації від 29 лютого 2000 року №8/109700 та довідкою Святошинського районного у м. Києві військового комісаріату від 25 квітня 2019 року №С3/103, позивач як рядовий проходив військову службу у період з 04 травня 1968 року по 28 травня 1970 року. У період із 21 серпня 1968 року по 04 листопада 1968 року проходив військову службу на території Чехословаччини. 
Довідкою МСЕК серії КВ-1 №000657 від 17 вересня 2007 року підтверджується, що за результатами первинного огляду позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 12 вересня 2007 року. Причина інвалідності: контузія та її наслідки, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. 
Зважаючи на встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, він звернувся із заявою та доданими до неї документами до Київського міського військового комісаріату про направлення таких документів до Міноборони України на комісію для розгляду питання щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи.
Листом Департаменту фінансів Міноборони України від 23 травня 2019 року №0290/152(з)/125 представника позивача повідомлено, що комісією Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, 07 грудня 2018 року прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.
Зокрема, як вбачається з наявної у матеріалах справи копії витягу з протоколу засідання комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 07 грудня 2018 року №122, висновок комісії щодо відсутності підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги ґрунтується на тому, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством було передбачено, що одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим із строкової військової служби, у разі якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце у період проходження служби, настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби.  Крім того, позивач звернувся із заявою понад трирічний термін після встановлення інвалідності. Також позивачем не надано документ, що свідчить про причини та обставини поранення. 
Не погоджуючись із зазначеним висновком, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних, вимог виходив з того, що з моменту звільнення позивача зі строкової військової служби минуло понад 30 років, відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону № 2011-ХІІ у позивача відсутнє, адже інвалідність йому було встановлено після спливу 3 місяців від дня звільнення зі служби. Крім того, позивач звернувся з відповідною заявою про реалізацію свого права на отримання одноразової грошової допомоги після спливу законодавчо визначеного трирічного строку з дня виникнення такого права. 
Зважаючи на вказане вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Під час розгляду спору по суті в суді першої інстанції було досліджено, що позивач звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи.
Відповідно до ст. 41 Закону № 2232-ХІІ, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ.
Відповідно до ч. 9 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. (надалі по тексту також - Порядок № 975)
Так, другу групу інвалідності позивачу було встановлено з 12.09.2007, при цьому, що за нормами п. 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Слід зазначити, що до моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року (надалі по тексту також - Закон № 1774-VIII), право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.
Так, частинами 2 та 6 статті 16 Закону України №2011-ХІІ у редакції, чинній з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року, було передбачено: у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
У разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.
Отже, суд першої інстанції цілком обґрунтовано вказав на те, що приписами ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка діяла на час встановлення інвалідності позивача, не передбачалось отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07.02.2020 у справі № 0640/4206/18.
Відтак, ІІ група інвалідності встановлена позивачу з 12.09.2007, тобто, в період, коли законодавством не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Міністерство оборони України, при прийнятті оскаржуваного рішення, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому, відповідно правові підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.
Крім зазначеного, частиною 8 статті 16-3 Закону України №2011-ХІІ   передбачено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач звернувся з відповідною заявою про реалізацію свого права на отримання одноразової грошової допомоги після спливу законодавчо визначеного трирічного строку з дня виникнення такого права. Вказаний строк, за загальним правилом, вважається преклюзивним і не підлягає поновленню, що свідчить про відсутність законодавчо передбачених умов для призначення та виплати позивачу одноразової допомоги.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тобто, оскаржуване рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України   , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволені позовних вимог. 
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до вимог      ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –       

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача – адвоката Дасюка Віктора Володимировича – залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року – без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Шурко О.І.

Судді:                                                                                Лічевецький І.О.

                                                                                                    Оксененко О.М.