ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/14076/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
         суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
         за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
  розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1  
    на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року (суддя Жукова Є.О.) у справі №160/14076/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                 
                                                    в с т а н о в и В:      
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
-    визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;
- зобов`язати відповідача призначити пенсію згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 15 жовтня 2020 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми щомісячної заробітної плати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, а саме, 15.10.2020, він мав стаж роботи в органах прокуратури 14 років 10 місяців 17 днів, що дає йому право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до   ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII. На думку позивача, відповідач протиправно відмовив йому у призначенні пенсії.   
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду фактично мотивована відсутністю у позивача права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Такі висновки суд обґрунтував тим, що на час звернення позивача до відповідача питання пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури визначались згідно положень нового Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, тому наявність у позивача права на таке пенсійне забезпечення має вирішуватись у відповідності до приписів чинної на той час   ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014, а не положень ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII, який втратив чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії. Відповідно до ч.1   ст.86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Однак, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії стаж роботи позивача складав 21 рік 7 місяці 08 день, що є недостатнім для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону №1697-VII.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги апеляційної скарги позивач фактично обґрунтовує тим, що він набув право на призначення пенсії за вислугу років  відповідно до положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, оскільки вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач працював в органах прокурора тури з 10.09.2002р. по 14.05.2020р.
На день звільнення із прокуратури загальний страховий стаж позивача складав 21 рік 7 місяці 08 день, із них 14 років 10 місяців 17 днів стаж роботи на посадах прокурорів.
15.10.2020р. позивач звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».
22.10.2020р. відповідачем відмовлено у призначенні пенсії з посиланням на відсутність у позивача необхідного стажу для призначення пенсії на підставі Закону України «Про прокуратуру» та зазначено, що відповідно до ст..86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Однак, на момент звернення із заявою про призначення пенсії стаж роботи позивача складав 21 рік 7 місяці 08 день, що є недостатнім для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону №1697-VII.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За наслідками перегляду судового рішення суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.   
Відповідно до частини 2   статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності   Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII   (далі по тексту -   Закон № 1697-VII).
У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.
У свою чергу, статтею 86 Закону№ 1697-VII   визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.
Так, відповідно до ч.1   ст.86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальний стаж роботи позивача складав  21 рік 7 місяці 08 день, що є недостатнім для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону №1697-VII.
З доводів заявленого позову та апеляційної скарги вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.
З такими доводами позивача суд апеляційної інстанції не погоджується з таких підстав.
Відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001р. (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.) до 01.10.2011р. (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011р.), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001р. до 01.10.2011р. мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Таким чином, враховуючи положення ст.ст.22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніш виникло).
У спірному випадку, позивач, у період часу з 26.07.2001р. по 01.10.2011р., не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії за віком, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції).
Оскільки, позивач не набув такого права, то не можливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу існуючого права, але у позивача такого права не існувало.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність доводів позивача щодо звуження змісту та обсягу його права на призначення пенсії за вислугу років.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, прийняв вірне рішення по суті позовних вимог, у зв`язку з чим підстави для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.316, 321, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року у справі №160/14076/20- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст..ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 21.01.2021р.
          Повне судове рішення складено 25.01.2021р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк