ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/22147/19                        Головуючий суддя І інстанції Губська Я. В.
Провадження № 22-ц/818/1613/21                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Фуженкова Костянтина Юрійовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Губської Я.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 19/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позов мотивовано тим, що житловий будинок із надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власност, а саме: 31/100 частини, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 24.01.2011 р. державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Абеленцевою Г.В., р. №1-99, право власності належним чином зареєстроване КП «ХМБТІ» 09.02.2011р. за №56169 в книзі 1, реєстраційний №32663499; та 1/2 частини, на підставі Рішення Київського районного суду міста Харкова від 20.03.2012 р., справа за №2-621/12/01, право власності належним чином зареєстроване 17.01.2013 р. державним реєстратором Корнєєвою Н.С., р.№ 424269; і 19/100 частини не зареєстровані.
Зауважує, що зазначений житловий будинок літ. А-1, з прибудовами а1,аЗ,а4, забудови 1957 р., загальною площею 54,4 кв.м,житловою площею 31,8 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами: літньою кухнею літ. Б,б, льохом літ.Г, сараями літ.В,Д, вбиральнею літ.З, огорожами №1-4, розташований на земельній ділянці площею 420 кв.м, наданій під житлову забудову згідно рішення виконкому Сталінської райради депутатів трудящих №191 від 18.09.1957 р. Він з самого народження постійно проживає в даному будинку та з 16.03.1974 р. постійно зареєстрований. У будинку постійно проживала та була зареєстрована його матір ОСОБА_2 , яка побудувала вищевказаний будинок та всі надвірні будівлі. У 1985 році він одружився та разом вже зі своєю сім`єю продовжував проживати у будинку, користуватись всіма забудовами та будівлями. Його мати, як власник будинку поселила його сім`ю у флігель ( літню кухню) літ.Б, у якому він проживав майже до самої смерті матері ОСОБА_2 10.05.2010 р.
Від матері йому було відомо, що у правовстановлюючих документах на будинок були якісь помилки та незрозумілості, мати намагалась вирішити ці питання належним чином, але останні роки свого життя хворіла та не виправила документи. Під час оформлення спадщини після матері, він отримав доступ до всіх документів на спадковий житловий будинок, які багато років зберігались у матері та виявив, що права матері, як власника будинку та його права спадкоємця, порушені. 
Так, за матір`ю не була визнана та зареєстрована 1/2 частина побудованого нею будинку, а 19/100 частини будинку згідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 15.05.1985 р. та рішення Московського районного суду м.Харкова від 22.03.1990 р. передані у власність державі.
Дані обставини змусили його звернутись до суду з відповідним позовом і рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.03.2012 р. по справі за №2-621/12/01 були відновлені права його матері на Ѕ частину побудованого нею житлового будинку та за ним, як спадкоємцем за її заповітом, визнане право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними будівлями, розташованого у АДРЕСА_1 . 
Однак, відносно 19/100 частин будинку, він виявив, що цю частку становить флігель (літня кухня) літ.Б, що державної реєстрації права власності держави України на цю частку не існує. Літньою кухнею літ.Б з 1955 року користувалась його мати ОСОБА_2 , вона вважала себе її власником, в ній деякий час проживав і він із сім`ю, після смерті матері постійно користується він. Окрім їхньої сім`ї ніхто та ніколи не володів цією надвірною будівлею. На теперішній час, за технічним паспортом, виготовленим КП «ХМБТІ», будівля літ.Б є літньою кухнею та не є житловим приміщенням. Первісно він звернувся до 5-ї Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді 19/100 частини вище зазначеного житлового будинку, але йому було відмовлено у наданні свідоцтва за відсутністю правовстановлюючого документу спадкодавцю на це майно.
Його мати, а згодом він, добросовісно володіють цією будівлею, майже 64 роки зазначена нерухомість знаходиться у володінні виключно їх сім`ї, тільки завдяки господарчому догляду за нею, регулярному ремонту, будівля збереглась та виконує належні їй функції. Держава ніколи не претендувала на зазначене майно, не зверталась з вимогами про її витребування з їх володіння. Вони ніколи не приховували свої права щодо цієї будівлі, вони відкрито, безперервно володіють та користуються нею, а тому він вважає, що є всі підстави для звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на цю нерухомість, в порядку набувальної давності.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в його позов задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що держава ніколи не претендувала на майно, не зверталась з вимогами про її витребування з чужого володіння частини житлового будинку будівлі літ. Б, зазначає, що він разом з матір`ю відкрито,безперервно володіли та користувалися будинком.
Зазначає, що спірний флігель літ.Б є надвірною будівлею, яка у 2013 році була визнана аварійною та такою, що підлягає демонтажу.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що родині позивача відомо, що власником 19/100 домоволодіння є держава, отже не має підстав для визнання права власності за набувальною давністю. 
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено всіх обставин, передбачених у статті 344 ЦК України, які необхідні для набуття права власності за набувальною власністю.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних підстав. 
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Позивачем обрано такий спосіб судового захисту, як визнання права власності за набувальною давністю на 19/100 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістомстатті 2 ЦК Україниє фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно достатті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений уЦК Українистрок, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.
За змістом частини 1статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 у справі №910/17274/17).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок із надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_1 , а саме: 31/100 частини, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 24.01.2011р. державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Абеленцевою Г.В., р. №1-99, право власності належним чином зареєстроване КП «ХМБТІ» 09.02.2011р. за №56169 в книзі 1, реєстраційний №32663499; та 1/2 частини, на підставі рішення Київського районного суду міста Харкова від 20.03.2012 р., справа за №2-621/12/01, право власності належним чином зареєстроване 17.01.2013 р. державним реєстратором Корнєєвою Н.С., р.№ 424269. 
Також встановлено та сторонами не оспорюється, що 19/100 частин даного житлового будинку із надвірними будівлями, що розташований у АДРЕСА_1 не зареєстровані за Державою України.
Згідно з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.05.1985 року по справі № 299, визнано договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним та передано флігель літ. «Б», що складає 19/100 частин даного домоволодіння  та який знаходиться на території домоволодіння АДРЕСА_2 у власність Держави. 
З тексту даного рішення суду вбачається, що флігель літ. «Б», що складає 19/100 частин даного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ніде не зареєстрований, не прийнятий в експлуатацію, оспорюваний договір купівлі-продажу укладений на підставі фіктивної довідки БТІ, виданої державним нотаріусом незаконно, що підтверджується випискою з вироку Полтавського обласного Суду від 20.03.1984 року. 
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за ним на 19/100 частин спірного домоволодіння в порядку набувальної давності ОСОБА_1 вказує, що з початку його мати ОСОБА_2 , а згодом він, добросовісно володіють цією будівлею (флігелем літ. «Б»), майже 64 роки зазначена нерухомість знаходиться у володінні виключно їх сім`ї, Держава ніколи не претендувала на зазначене майно, не зверталась з вимогами про її витребування з їх володіння. Вони ніколи не приховували свої права щодо цієї будівлі, вони відкрито, безперервно володіють та користуються нею.
Зазначене свідчить, що позивач був обізнаний про власника 19/100 частини спірного домоволодіння - державу, а отже знав, що заволоділи чужою річчю, тому таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.
Той факт, що право власності держави не зареєстроване у відповідних державних реєстрах правового значення, за відсутності добросовісного володіння, не має, оскільки не спростовує факту заволодіння чужою річчю. 
При цьому позивач є співвласником іншої частини домоволодіння. 
Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність добросовісного володіння яка є необхідною підставою, передбаченою статтею 344 ЦК України, для набуття права власності за набувальною давністю. Оскільки для застосування ст. 344 ЦК України необхідність сукупність усіх необхідних ознак - відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами цієї норми права.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м.Харкова від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлений 17 лютого 2021 року.

Головуючий –                                                 В.Б. Яцина.

Судді -                                                                 А.В.Котелевець.

                                                                       О.М.Хорошевський.