П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/7340/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Шевчук О.П.  
Суддя-доповідач -  Мацький Є.М.   
18 березня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Мацького Є.М. 
суддів:  Сушка О.О.  Залімського І. Г. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ТУ ДСА в Хмельницькій області №378 від 27.05.2020, про відмову виплатити мені, ОСОБА_1 , вихідної допомоги при звільненні з посади судді у зв`язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 234260,00 грн;

- стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області 234260 грн, одноразової вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 (виконання рішень суддів на користь суддів та працівників апаратів судів) передбаченої статтею 136 Закону України №2453-VI (Про судовий устрій та статус суддів), без сплати податку.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що пропрацювала на посаді судді з 22 червня 1987 року по 12 листопада 2015 року. Позивач зазначає, що після виходу у відставку зверталась до відповідача із заявою щодо нарахування та виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбаченої законом, який діяв на момент обрання позивача суддею, однак відповідачі відмовили у виплаті вихідну допомогу.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

3. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

4. Апелянт ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

5. Апелянт вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою позовну вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної  незаконними рішеннями та діями органів державної влади, а тому не досліджено питання спричинення позивачу матеріальної шкоди при прийнятті неконституційного Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-У11, яким скасовано ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону від 7 липня 2010 року за № 2453-У1 щодо виплати вихідної допомоги суддям у відставці, законодавчий порядок відшкодування шкоди та аналіз нормативно-правових актів, які необхідно було застосувати для вирішення даного правового спору.

6. При цьому, апелянт вказує, що своїм рішенням за № за № 2-р( 11)2020 від 15.04.2020 року Конституційний Суд підтвердив, що державний орган при прийнятті неконституційного Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" суттєво зменшив матеріальне забезпечення суддів у відставці, спричинивши їм матеріальні збитки.  

ІІ. ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

7. Судом встановлено, що відповідно до постанови Верховної Ради України №788 від 12 листопада 2015 року та наказу голови Нетішинського міського суду №38/05-01 від 30 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Нетішинського міського суду Хмельницької області в зв`язку із виходом у відставку.

8. У зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення №2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 року, яким положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України №1166-VII від 27.03.2014 року "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" визнано таким, що не відповідає Конституції України, позивач 15.04.2020 звернувся із заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про нарахування та виплату йому вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат у зв`язку із виходом у відставку.

9. Однак, 27.05.2020 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області відмовлено позивачу у задоволенні заяви та повідомлено, що прийняття рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 не є підставою для виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 середньомісячних заробітних плат за останньою посадою судді, у зв`язку із відставкою, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

10. Позивач вважаючи, що в зв`язку з прийняттям закону, який визнаний неконституційним порушено його майнові права, а тому він має право на відшкодування матеріальної шкоди, звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН

11. Правова позиція апелянта викладена в пунктах 4-6 цього рішення.

12. Відповідач зазначає, що прийняте рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку в первинній редакції, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.  

 ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

13. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

14. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає   Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VII  (далі - Закон №1402-VIII).

15. Згідно ч.1 ст. 143 Закону №1402-VIII судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

16. Водночас, ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-ХІІ (далі - Закон №2862-ХІІ) було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

17. Закон №2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VІ (далі - Закон №2453-VI).

18. Законом №2453-VІ змінено розмір суддівської винагороди, а саме встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку.

19. Відповідно до положень ст.136 Закону №2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

20. В подальшому, відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" №1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014, із Закону №2453-VІ виключено ст.136, яка передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

21. Однак, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VII виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

V. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ   

22. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  апелянта звільнено з посади судді в той період, коли Законом України від 27.03.2014 № 1166 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні",  було виключено статтю 136 із Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати вихідної допомоги судді у відставці, а відтак права на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою останній не набув.

23. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

24. Законодавством дійсно передбачена виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, однак Закон № 2453-VI у редакції, яка була чинною на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 25 грудня  2014  року № 59-VIIІ "Про звільнення суддів" та якою позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, не містив правових норм ні щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, ні щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

25. Рішенням  Конституційного Суду України від 15.04.2020 у справі № 2- р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII, яким із Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VІ в редакції до внесення змін Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII виключено статтю 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

26. В той же час, статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

27. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

28. Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що у апелянта відсутнє право на отримання вихідної допомоги у  розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

29. При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова у виплаті такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав апелянта, оскільки законодавство, чинне на момент виходу апелянта у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

30. Відповідні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23  січня 2020 року в справі №  813/4690/16, від 17 березня 2020 року в справі №  826/3463/17, від 25  червня 2020 року в справі №  826/3718/17  та від 16 вересня 2020 року у справі № 826/3337/17.

31. Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Однак не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (рішення від 26 червня 2014 року в справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви №68385/10 і 71378/10).

32. У цій справі та в справі №802/4158/15-а, предметом спору у якій була виплата позивачу вихідної допомоги судді у відставці в розмірі 10 місячних заробітних плат, судами встановлено, що в національному законодавстві на момент прийняття рішення Верховною Радою України від 22.09.2016 №1600-VIII про звільнення позивача із посади судді, норми статті 136 Закону №2453-VI, які передбачали виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, а отже, підстави стверджувати про порушення прав позивача, відсутні. Відтак, рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року у справі № 2-р(11)2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

33. Разом з тим, апелянт вважає, визнання неконституційними положень підпункту 1 пункту 28 розділу II  цього Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ  є підставою для відшкодування йому матеріальної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів державної влади.

34. Відповідно дост.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

35. Ч.3 ст.152 Конституції України унормовано, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

36. При цьому, спеціальний закон, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, в чинному законодавстві відсутній.

37. В той же час, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України (далі - ЦК України).

38. Так, статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

39. За змістом ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

40. Ця норма є спеціальною по відношенню до положень ст.1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме-завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

41. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода) (стаття 22 Цивільного Кодексу України).

42. В той же час, визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в ст.21 ЦК України, в  частині другій якої зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

43. Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним, а ст.1175 ЦК України підлягає застосуванню застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

44. Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на ст.1175 ЦК України і з тих підстав, що відповідачі не приймали щодо останнього жодного нормативного акта, який визнаний незаконним і скасований.

45. Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

46. З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

47. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

48. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

49. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

50. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

51. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сушко О.О.    Залімський І. Г.