ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

20 січня 2021 року
м. Харків

справа № 644/10261/16-ц
провадження № 22-ц/818/64/21

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом): Акціонерне товариство «ВТБ БАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК»
відповідач (позивач за зустрічним позовом):  ОСОБА_1 , 
відповідач (третя особа за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ВТБ БАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ БАНК», третя особа ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року, ухвалене суддею Бабенко Ю.П., -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року Акціонерне товариство «ВТБ БАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову зазначає, що 26 травня 2008 року між ВАТ «ВТБ БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є АТ «ВТБ БАНК») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №109Ф-ІК-400, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 45 300дол. США, зі сплатою 12,5% річних строком до 28 березня 2028 року. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 26 травня 2008 року було укладено договір поруки №109Ф-ІК-400/z1, згідно умов кого ОСОБА_2 зобов`язався відповідати за виконання позичальником усіх своїх зобов`язань перед кредитором. Банк виконав свої зобов`язання надавши позичальниці грошові кошти у вищезазначеному розмірі. ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 14 липня 2016 року за нею утворилась заборгованість в розмірі 1 053 177,24грн., яка складається з: 945 233,79грн. – строкова заборгованість за кредитним договором, 19 495,63грн. – прострочена заборгованість за кредитним договором, 187,40грн. – 3% річних нараховані на прострочену заборгованість по кредиту; 4 688,74грн. – строкова заборгованість по процентам; 72344,86грн. – строкова заборгованість по процентам; 690,53грн. - 3 % річних нараховані на прострочену заборгованість по процентам; 10 536,29грн. – пеня нарахована в зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати кредиту та процентів за його використання.

Просить суд стягнути солідарно з відповідачів на їх користь заборгованість за кредитним договором №109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року в сумі 1 053 177,24грн., а також просить суд стягнути з відповідачів судові витрати по справі у розмірі по 7 898,50грн. з кожного.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до Акціонерного товариства «ВТБ БАНК», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним.

В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що Банком не здійснено належного розрахунку сукупної вартості кредиту, а реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком, що тягне за собою отримання банком прихованого прибутку та виникнення непередбачених витрат у позичальника. Крім того, посилається на те, що банком не проведено переддоговірної роботи із нею у відповідності до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до того, що вона не була проінформована про наявність іншої схеми кредитування. ОСОБА_1 вважає, що банк навмисно ввів її в оману щодо істотної умови кредитного договору – його ціни, тобто абсолютного значення удорожчання кредиту та відсоткової ставки, що є нечесною підприємницькою практикою, а отже кредитний договір слід визнати недійсним. 

Просить суд визнати недійсним кредитний договір №109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року, укладений між нею та Акціонерним товариством «ВТБ БАНК». 

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року позов АТ «ВТБ БАНК» - задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «ВТБ БАНК» заборгованість за кредитним договором №109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року у розмірі 1 053 177,24грн.
Стягнуто в частковому відношенні з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «ВТБ БАНК» витрати на оплату судового збору в розмірі по 7898,50грн. з кожного.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «ВТБ БАНК», третя особа - ОСОБА_2 про визнання кредитного договору №109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року недійсним – відмовлено.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову Банку відмовити та задовольнити її зустрічний позов.

В апеляційній сказі посилається на ті ж самі обставини, що викладені нею у зустрічній позовній заяві.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки термін повернення кредиту позичальником настав, а відповідачі вимоги банку про повернення кредиту в повному обсязі не виконали, з відповідачів на користь Банку підлягає солідарному стягненню заборгованість в розмірі 1 053 177 грн. 24 коп., що складається з заборгованості за кредитом з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі 964 916 грн. 82 коп., заборгованості за процентами з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів – 77 724 грн. 13 коп., пені, нарахованої у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,1% за кожен день прострочення платежу – 10 536 грн. 29 коп.
Щодо зустрічного позову суд першої інстанції зазначив, що в момент вчинення спірного правочину, укладання кредитного договору, сторонами не було допущено порушення вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Крім того, аналіз спірного кредитного договору та додатків до нього свідчить про те, що банком було надано позичальникові необхідну інформацію про істотні умови кредитування. Позичальник добровільно уклала кредитний договір. Крім того, вказаний кредитний договір не містить істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та ознак того, що споживача було введено в оману, оскільки банком було надано ОСОБА_1 детальний розпис сукупної вартості кредиту. За таких обставин, підстав для визнання договору поруки недійсним не вбачається.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Так, судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 26 травня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є АТ «ВТБ БАНК») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №109Ф-ІК-400, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 45 300 доларів США, що в гривневому еквіваленті складало 219 705грн.), зі сплатою 12,5% річних з можливістю перегляду відсоткової ставки на строк до 28 березня 2028 року.

Згідно п.п.1.1, 2.1 – 2.3, 3.1-3.2, 4.1, 4.4, 6.2, 6.3, 8.1, 9.1 – 9.2 кредитного договору предметом кредитного договору є надання Банком позичальникові грошових коштів (кредит) на таких умовах: сума кредиту – 45 300 доларів США; строк повернення кредиту – 20 років до 28 березня 2018 року; проценти за користування кредитом – 12,5% річних.
Грошові кошти отримані позичальником за цим Договором використовуються за цільовим призначенням для придбання: 1-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,6 кв. м., житловою площею - 16,2 кв. м.
Для обліку заборгованості за кредитом Банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 .
Грошові кошти перераховуються Банком з позичкового рахунку на рахунок, вказаний позичальником в заяві про перерахування коштів, або надаються готівкою після підписання з Банком договору щодо забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором та на підставі письмової заяви позичальника про перерахування грошових коштів у 5 (п`яти) денний строк з дня отримання Банком заяви
Банк зобов`язаний надати позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі та на строк, що встановлені в п.1.1. кредитного договору та в порядку і на умовах, встановлених кредитним договором
Банк зобов`язаний прийняти виконання зобов`язань, запропоноване за Позичальника будь-якою іншою особою.
Позичальник зобов`язаний повернути Банку отриманий кредит та сплатити Банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 28 березня 2028 року у розмірі та порядку, встановленому п.8.1. Кредитного договору. Валютні ризики, які пов`язані зі зміною курсу долара США до гривні під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе Позичальник.
Платежі по погашенню кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно ануїтетним платежем в сумі не менше, ніж 520 доларів США в період з 21 по 28 число кожного місяця , починаючи з червня 2008 року згідно з Додатком 1 до цього кредитного договору (Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг) - надалі Графік, який є його невід`ємною частиною.
Ануїтетні платежі - регулярні рівні щомісячні платежі, що направляються на погашення кредиту і процентів та розраховуються таким чином, що в кінці терміну кредитного договору за умови виконання зобов`язання Позичальником заборгованість повністю погашається.
Позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, незалежно від настання строку виконання зобов`язання, в т.ч. у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, в т.ч. несплати процентів за користування кредитом (в т.ч. неналежної сплати процентів).
У випадку вимоги Банку про дострокове повернення Кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов`язаний зробити повне погашення заборгованості за цим Договором, тобто повернути отримані Кредитні ресурси та сплатити всі проценти, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту одержання вимоги Банку. Банк може повідомляти позичальника по телеграфу, шляхом відправлення рекомендованих листів з повідомленням або шляхом доставки нарочним позичальнику за вказаною адресою.
У разі несвоєчасного повернення кредиту Позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми.
У разі несвоєчасної (неналежної) сплати процентів за користування кредитом, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення виконання.

Матеріали справи свідчать, що за заявою ОСОБА_1 у зв`язку з частковим достроковим поверненням кредиту (том 1 а.с.20) 08 травня 2009 року було змінено графік погашення капіталу та процентів (том 1 а.с.21-25).

Крім того, 20 листопада 2009 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору № 109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року, відповідно до якого було внесено зміни у деякі розділи кредитного договору та змінено графік погашення кредиту та відсотків (том 1 а.с.26-32). Вказаним договором сторонами було узгоджено розмір ануїтетного платежу у сумі 519,00 доларів США.

Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти у відповідності до умов договору, що підтверджується заявою на видачу готівки №TR.12120.1.  ОСОБА_1  взяті на себе зобов`язання за вказаним договором кредиту виконувала не належним чином, у зв`язку з чим станом на 14 липня 2016 року утворилась заборгованість, розмір якої згідно наданого Банком розрахунку складає 1 053 177 грн. 24 коп., яка складається з: 964 916,82грн. – заборгованість за кредитом з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту, 77 724,13грн. – заборгованість за процентами з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів, 10 536,29грн. – пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,1% за кожен день прострочення платежу.

У свою чергу, ОСОБА_1 подано до суду зустрічний позов про визнання вказаного кредитного договору недійсним посилаючись на те, що Банком не здійснено належного розрахунку сукупної вартості кредиту, а реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком, що тягне за собою отримання банком прихованого прибутку та виникнення непередбачених витрат у позичальника. Крім того, посилається на те, що банком не проведено переддоговірної роботи із нею у відповідності до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до того, що вона не була проінформована про наявність іншої схеми кредитування. ОСОБА_1 вважає, що банк навмисно ввів її в оману щодо істотної умови кредитного договору – його ціни, тобто абсолютного значення удорожчання кредиту та відсоткової ставки, що є нечесною підприємницькою практикою.

Згідно положень ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Як свідчать матеріали справи, при укладанні кредитного договору сторонами було дотримано вимоги, які необхідно для його дійсності, що встановлені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (Банком укладено кредитний договір і на його підставі позивачу видано грошові кошти); особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (кредитний договір укладено повноважними особами); волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, про що свідчать підписи сторін договору, правочин вчинено у встановленій законом - письмовій формі, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (позивачем отримані кошти на власні потреби).

Кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно надання повної та своєчасної інформації щодо сукупної вартості кредиту, умови кредитування. Він містить найменування сторін, предмет договору, визначено права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, термін дії договору й порядок зміни умов договору.

Розділом 1, 4 цього договору визначено розмір кредиту та відсоткову ставку, строк на який він наданий та порядок погашення заборгованості. 

Відповідно до п.2.5 кредитного договору розрахунок сукупної вартості кредиту з урахування витрат наведених у п.2.5 цього договору надається у додатку №1 до цього договору. Він же є графіком погашення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг.

Згідно п.2,4 кредитного договору ОСОБА_1 підписанням цього договору підтвердила, що вона письмово ознайомлена про особу і місцезнаходження Банку, про його кредитні умови та умови договору застави, про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави, страхування, оцінки майна та інші фінансові зобов`язання. Цим вона підтвердила свою згоду із зазначеними діючими умовами.

Будь-яких застережень з боку ОСОБА_1 кредитний договір не містить.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 , що кредитний договір суперечить вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», а саме Банком не надано жодних доказів про інформацію щодо вартості кредиту, відсоткової ставки, його структури та механізму нарахування чергового платежу, тому підлягає визнанню недійсним, колегією суддів не приймаються, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Висновок експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №3 від 09 червня 2017 року висновків суду не спростовує.

Із змісту висновку експерта вбачається що розрахунок ануїтетного платежу виконаний експертом не за методикою, що визначена в кредитному договорі, без урахування його умов. Експерт за основу розрахунку прийняв формулу, посилаючись на Стандарти надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів, які затверджені Державною іпотечною установою від 11 вересня 2008 року, протокол №31. Водночас, зазначені стандарти розроблені для забезпечення виконання статутних завдань Державної іпотечної установи та не регулюють обов`язкові вимоги до умов кредитного договору, укладеного між фізичною особою та комерційним банком.

Між тим, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Для розрахунку ануїтетного платежу по кредитному договору №109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року сторонами застосовувався метод - «факт/360», який передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів, в той час, як експертом використано метод «30/360», який передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році - 360, у місяці - 30. Формула не включає в себе змінну «строк розрахункового періоду», а враховує тільки кількість періодів.

Водночас, згідно п.7.8 договору від 20 листопада 2009 року про внесення змін №1 до кредитного договору від 26 травня 2008 року №103Ф-ІК-40 у випадку, якщо дата остаточного платежу або дата остаточного погашення кредиту припадає на день, який відповідно до чинного законодавства України є святковим або неробочим, зобов`язання по платежу вважаються виконаним в строк за умови наявності достатніх коштів на рахунку позичальника і списання їх в погашення заборгованості на наступний за ним робочий день.
Тобто за умовами договору строк розрахункового періоду може змінюватись залежно від графіку роботи банківської системи.

Згідно зі ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Експерту не з вини Банку були надані не всі документи кредитної справи.

Оскільки, висновки експерта ґрунтуються на концептуально іншому методі обліку процентних доходів і витрат, без урахування умов договору, тому колегія суддів не приймає експертний висновок, як доказ невідповідності розрахунку заборгованості умовам договору.

Крім того, як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 визнавала спірний кредитний договір. 

Так, 05 травня 2009 року ОСОБА_1 зверталася до відділення Банку із заявою про оформлення нового графіку з врахування суми дострокового погашення починаючи з 08 травня 2009 року, у зв`язку із частковим достроковим погашення нею кредитного договору.

Крім того, як вбачається із виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 26 травня 2008 року по 19 червня 2017 року, має місце рух коштів сплачених ОСОБА_1 за спірним кредитним договором. Отже, ОСОБА_1 протягом тривалого часу виконувала умови договору. При цьому, остання не зверталася до банку щодо невірного нарахування ануїтентного платежу, чим фактично погоджувалася із його розміром. 

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог, тому підстав його задоволення колегія суддів не вбачає.

Матеріали справи також свідчать, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором, 26 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є АТ «ВТБ БАНК») було укладено договір поруки №109Ф-ІК-400/z1, згідно умов якого  ОСОБА_2 зобов`язався перед банком відповідати по всім борговим зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникають із вказаного вище кредитного договору.

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настанні строку виконання основаного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.п.1, 4, 5, 6, 12 договору поруки №109Ф-ІК-400/z1 від 26 травня 2008 року поручитель поручається перед Банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008р. та будь- якими додатковими угодами до нього (в т.ч.. що збільшують основне зобов`язання), надалі все разом - кредитний договір.
У разі невиконання зобов`язань за кредитним договором Поручитель та Позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники.
Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків
У разі настання строку виконання будь-якого зобов`язання за кредитним договором та/або у разі невиконання (у т.ч. неналежного виконання) Позичальником зобов`язань за кредитним договором, Банк має право на договірне списання з рахунків Поручителя суми боргу.
Цей договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Матеріали справи свідчать, що в зв`язку з виникненням простроченої заборгованості за кредитним договором, 11 березня 2016 року Банком на адресу позичальника було направлено вимогу, в якій зазначено про розмір заборгованості за кредитним договором та звернуто увагу на те, що у разі непогашення простроченого зобов`язання протягом 60 календарних днів з дня отримання цієї вимоги, банк визнає термін повернення кредиту таким, що настав та вимагає від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит. Вказана вимога була отримана ОСОБА_1 28 березня 2016 року, про що свідчить розписка. Отримавши вказану вимогу, ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором не погасила, тобто вимоги банку не виконала.

Таким чином, строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 28 травня 2016 року. 

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) пред`явити вимоги до поручителя.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.
При цьому зазначене положення не виключає можливості пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя.
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом з тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням.

Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такі висновки узгодженні в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 490/5224/14-ц.

Апеляційним судом встановлено, що Банк звернувся до суду з цим позовом 15 грудня 2016 року, про що свідчить штамп на поштовому конверті.

Враховуючи, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) банк не звернувся з письмовою вимогою до поручителя  ОСОБА_2 , колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних про стягнення з поручителя  ОСОБА_2 заборгованості заборгованість за кредитним договором №109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року.

Що стосується стягнення заборгованості за кредитним договором 109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року з позичальниці  ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось вище, у зв`язку із неналежним виконання позичальницею ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 14 липня 2016 року за нею утворилась заборгованість, розмір якої згідно наданого Банком розрахунку складає 1 053 177 грн. 24 коп., яка складається з: 964 916,82грн. – заборгованість за кредитом з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту, 77 724,13грн. – заборгованість за процентами з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів, 10 536,29грн. – пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,1% за кожен день прострочення платежу.

Матеріали справи свідчать, що 21 жовтня 2020 року між АТ «ВТБ БАНК» та АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» укладено договір №75-РБ про відступлення прав вимоги, згідно умов якого, АТ «ВТБ БАНК» відступило на користь АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» право вимоги, у т.ч. вимоги за договором про кредитування №109ф-ік-400 від 26 травня 2008 року, укладеного між ВАТ «ВТБ БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є АТ «ВТБ БАНК») та ОСОБА_1 , а також за договором поруки №109ф-ік-400/z1 від 26 травня 2008 року, укладеного між ВАТ «ВТБ БАНК», (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є АТ «ВТБ БАНК») та  ОСОБА_2 , що підтверджується Додатком №1, 3 договору.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Пунктом 1 ч.1 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступника Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» – Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК».

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Пунктом 3 ч.1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З урахуванням викладеного, з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК», який є правонаступником Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» підлягає стягненню, заборгованість за тілом кредиту, з урахування 3% річних в розмірі 964 916,82грн.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені, то вони частково нараховані Банком поза межами строку дії кредитного договору.

Як вже зазначалось вище строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 28 травня 2016 року. 

Отже відсотки за користування кредитними підлягають стягненню за період з 21 грудня 2015 року по 28 травня 2016 року включно, розмір яких становитиме 2 163,05 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 53 686,90грн. = (2 163,05 * 24,82).

У свою чергу 3% річних від зазначеної суми за період з 21 грудня 2015 року по 14 липня 2016 року становитиме 25,42 долара США, що в гривневому еквіваленті становить 630,92грн. = (25,42* 24,82), які також підлягають стягненню з позичальника.

Розмір пені за період з 21 грудня 2015 року по 28 травня 2016 року становитиме 264,42 долара США, що в гривневому еквіваленті складатиме 6 562,93грн. = (264,42 * 24,82).

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог до  ОСОБА_2 підлягає скасуванню, з ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, а в частині стягнення заборгованості з  ОСОБА_1 рішення суду підлягає зміні - в частині суми стягнення.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судовий витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року в частині задоволення позовних вимог до  ОСОБА_2 – скасувати.

У задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року – в частині стягнення заборгованості з  ОСОБА_1 – змінити в частині суми стягнення.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» (місце знаходження: м. Київ, вул. Автозаводська, буд.54/19, код ЄДРПОУ 21133352), який є правонаступником Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» (місце знаходження: м. Київ, вул. Пушкінська, буд.8/26, код ЄДРПОУ 14359319) заборгованість за кредитним договором №109Ф-ІК-400 від 26 травня 2008 року у розмірі 1 025 797,57грн. (один мільйон двадцять п`ять тисяч сімсот дев`яносто сім гривень 57коп.).

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» (місце знаходження: м. Київ, вул. Автозаводська, буд.54/19, код ЄДРПОУ 21133352), який є правонаступником Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» (місце знаходження: м. Київ, вул. Пушкінська, буд.8/26, код ЄДРПОУ 14359319) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 14 771,64грн. (чотирнадцять тисяч сімсот сімдесят одну гривню 64коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                             Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                О.Ю. Тичкова        

                                                С.С. Кругова