ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 лютого 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/801/20
Головуючий у першій інстанції – Косач І. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/249/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                               головуючого-судді: Онищенко О.І.
                               суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.       
                               секретар: Позняк О.М.    
Позивач: Чернігівська міська рада
Відповідач: ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2020 року у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення (суддя Косач І.А.), ухвалене у м.Чернігів, повний текст рішення складено 05 жовтня 2020 року,   
    
                                       В С Т А Н О В И В:
У лютому 2020 року Чернігівська міська рада звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивовано тим, що вказана квартира згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради №58 від 17 березня 1997 року на період відбудови квартири АДРЕСА_2 , яка постраждала від пожежі, виділялась як тимчасове житло та видавався ордер на заселення в житло з фонду житла для тимчасового проживання сім`ї з трьох осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (дружині), ОСОБА_1 (дочці). Рішенням виконавчого комітету міської ради від 20 грудня 2013 року №359 змінено статус спірної квартири на соціальне житло та закріплено її за ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб – він і донька, дружина на той час померла. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, єдиним його спадкоємцем є донька, яка свідоцтво про право на спадщину не отримала, але написала заяву на її прийняття. За доводами Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 соціальне житло не утримує в належному стані, в квартирі розміщене сміття, має заборгованість за комунальні послуги. Рішенням виконавчого комітету міської ради від 04 січня 2019 року скасовано підпункт 14.3.3 пункту 14 рішення виконавчого комітету міської ради від 17 березня 1997 року №58 про виділення ОСОБА_2 тимчасового ордеру на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , підпункт 2.4.2 пункту 2 рішення виконавчого комітету міської ради від 20 грудня 2013 року №359 про зміну статусу тимчасового житла на соціальне і закріплення його за ОСОБА_2 . Позивач вважає, що з прийняттям спадщини після померлого батька ОСОБА_2 відповідачка є такою, що забезпечена житлом, тобто потреба в наданні соціального житла відсутня, а своїми діями, а саме відмовою в добровільному виселенні зі спірної квартири, відповідачка позбавляє інших осіб, які потребують соціального захисту, права на виділення таким особам вищевказаного житла.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2020 року позов задоволено, вирішено усунути перешкоди в користуванні Чернігівською міською радою квартирою АДРЕСА_1 (соціальне житло), шляхом виселення ОСОБА_1 з даного приміщення, без надання іншого житлового приміщення; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Чернігівської міської ради судовий збір в розмірі 2102 грн. Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка залишається проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 без жодної правової підстави, рішення щодо надання їй даного приміщення в тимчасове користування скасовані, з заявою щодо укладення договору найму відносно даного житла вона не зверталась, житло належним чином не утримує. Відповідачка має можливість користуватись майном, яке належало її батьку в тому числі квартирою по АДРЕСА_4 , яка входить до спадкової маси, та на яку вона як єдиний спадкоємець після смерті батька має спадкові права, які тривалий час не оформляє, а тому є такою що забезпечена житлом. Крім того ОСОБА_1 має право власності на 11/120 часток в будинку за адресою: АДРЕСА_5 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не перевірено факти можливості проживання в будинку по АДРЕСА_5 , який ушкоджений пожежею, є аварійним, проживати в ньому неможливо, відповідачка є інвалідом 3-ї групи, отримує маленьку пенсію і не має змоги відремонтувати будинок. ОСОБА_1 вважає, що були відсутні підстави для скасування рішень виконавчого комітету про виділення тимчасового ордеру та про зміну статусу тимчасового житла на соціальне. Також відповідачка вказує, що поза увагою суду залишились факти щодо можливості існування інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , враховуючи наявність заповіту, посвідченого державним нотаріусом Конотопської міської державної нотаріальної контори. За доводами ОСОБА_1 , квартира за адресою: АДРЕСА_4 знаходиться на четвертому поверсі і за станом здоров`я відповідачка не зможе підніматись та спускатись по сходинках. Відповідачка посилається, що в матеріалах справи відсутні докази утримання житла в неналежному стані і що договір найму їй пропонував укласти позивач. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції не враховано, що письмова вимога про добровільне звільнення приміщення їй не надсилалась. За доводами відповідачки, у неї відсутнє інше місце проживання, тому виселення із спірного житла без надання іншого житлового приміщення взагалі неможливе та порушує її права.
У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська міська рада вказує, що вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач посилається, що рішення виконавчого комітету про виділення ОСОБА_2 тимчасового ордеру і про зміну статусу тимчасового житла на соціальне є законними, ніким не оскаржувалися. За доводами Чернігівської міської ради, відповідачка соціальне житло не утримує в належному стані, в квартирі розміщене сміття, принесене з подвір`я, звільнити квартиру в добровільному порядку відмовляється. Окрім того, ОСОБА_2 отримав спадщину за заповітом – однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , яку в порядку спадкування отримала ОСОБА_1 , яка свідоцтво про право на спадщину не отримала, але написала заяву на її прийняття. Також у власності відповідачки є квартира АДРЕСА_2 , яка постраждала від пожежі у 1997 році і до цього часу не відбудована. Чернігівська міська рада вказує, що договір найму соціального житла з відповідачкою не укладався, ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі без відповідної правової підстави, у зв`язку з чим підлягає виселенню.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстровано право власності в частці по 11/120 за кожним на будинок АДРЕСА_5 (а.с.29), вказані особи зареєстровані у кв. АДРЕСА_2 (а.с.43). Вказана квартира у 1997 році постраждала від пожежі (а.с.202).
05 березня 1997 року ОСОБА_2 звернувся до Чернігівської міської ради із заявою про надання йому і його сім`ї тимчасової житлової площі в АДРЕСА_3 строком на 1 рік, оскільки їхня квартира після пожежі не придатна для проживання (а.с.46).
У квітні 1997 року ОСОБА_2 і члени його сім`ї – дружина ОСОБА_3 , донька ОСОБА_1 надали письмове зобов`язання про те, що згодні вселитися у виділену їм квартиру по АДРЕСА_3 тимчасово на період проведення ремонту будинку, зобов`язувалися відремонтувати протягом 1997 року квартиру АДРЕСА_2 , і звільнити надане їм тимчасове житло у лютому 1998 року (а.с.45). 
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів №58 від 17 березня 1997 року ОСОБА_2 виділено тимчасовий ордер на однокімнатну квартиру жилою площею 17,4 кв.м, квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю 3 чоловіки (він, дружина, дочка) на період відбудови квартири (а.с.12-13).
Пунктом 2.4.2. рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №359 від 20 грудня 2013 року змінено статус однокімнатної квартири АДРЕСА_1 з житла для тимчасового проживання на соціальне житло і закріплено за зареєстрованим і проживаючим у ній ОСОБА_2 , сім`я з двох осіб (він, дочка) (а.с.14-16).
Однокімнатна квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду і не приватизована (а.с.134).
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.77). Із заявою про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1 .
Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на  квартиру АДРЕСА_7 (а.с.22-25).
Відповідно до Акту від 31 липня 2020 року в квартирі АДРЕСА_7 ОСОБА_1 не проживає, в квартирі мешкають інші особи (а.с.119). Відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 з 15 травня 1986 року (а.с.60, 61).
04 січня 2019 року на засіданні наглядової ради у сфері розподілу соціального житла Чернігівської міської ради розглядалося питання щодо правових підстав подальшого проживання в соціальному житлі громадянки ОСОБА_1 , за результатами розгляду якого 15 січня 2019 року прийнято рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №9, яким скасовано підпункт 14.3.3 пункту 14 рішення виконавчого комітету міської ради від 17 березня 1997 року №58 про виділення ОСОБА_2 тимчасового ордеру на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також підпункт 2.4.2 пункту 2 рішення виконавчого комітету міської ради від 20 грудня 2013 року №359 про зміну статусу тимчасового житла на соціальне житло і закріплення його за ОСОБА_2 , сім`я з двох осіб (він, дочка) (а.с.18-21).
Відповідно до інформації комунальних служб за адресою проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 рахується заборгованість: за електропостачання – 191,7 грн (а.с.47), за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води – 29 215,21 грн (а.с.105), за водопостачання та водовідведення – 2933,88 грн (а.с.106), за послуги з «Управління багатоквартирним будинком» – 2107,27 грн (а.с.107), за спожитий природний газ – 3,93 грн (а.с.109), інші комунальні послуги – 2312,93 грн (а.с.54).
Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що державний житловий фонд – це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. 
Житловий фонд включає, зокрема жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення) – ст.4 ЖК УРСР.
Згідно із ст.5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
Статтею 18 ЖК УРСР встановлено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
Оскільки  квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду, то Чернігівська міська рада є органом місцевого самоврядування, у віданні якої перебуває вказана квартира і яка здійснює управління нею. 
Відповідно до ст.51 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
Згідно із ст.58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення – ст.61 ЖК УРСР.
Відповідно до ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 без жодної правової підстави, у зв`язку з чим має бути виселена із вказаного житлового приміщення без надання іншого.
Так, за матеріалами справи встановлено, що спірна квартира надавалась  ОСОБА_2 і його сім`ї тимчасово, на період ремонту квартири АДРЕСА_9 , яка постраждала від пожежі. Ордер на спірну квартиру надавався ОСОБА_2 . При цьому останній разом з сім`єю зобов`язувалися відремонтувати належну їм на праві власності квартиру у 1997 році і звільнити тимчасове житло у 1998 році.
Відповідачка за місцем свого фактичного проживання не зареєстрована. 
Рішення Чернігівської міської ради №9 від 15 січня 2019 року, яким скасовані рішення про виділення ОСОБА_2 тимчасового ордеру на квартиру АДРЕСА_1 , про зміну статусу тимчасового житла на соціальне житло та закріплення його за ОСОБА_2 , на даний час є чинним. Доводи відповідачки, що підстави для скасування зазначених рішень міської ради були відсутні, жодними доказами не підтверджено.  Її звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження зазначених рішень ради мали місце після ухвалення оскаржуваного рішення, а тоді як рішення суду першої інстанції було ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказах.
Посилання ОСОБА_1 , що суд не перевірив факти можливості проживання в будинку по АДРЕСА_5 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд лише константував, що відповідачка має право власності на 11/120 часток у вказаному будинку, проте вказаний факт не був основною підставою для задоволення позовних вимог.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 має можливість користуватися майном, яке належало її батьку та за яким вона є єдиним спадкоємцем. 
Доводи апеляційної скарги, що у ОСОБА_1 відсутнє інше місце проживання, не ґрунтуються на матеріалах справи.
Так, відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
ОСОБА_1 хоча і не отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_7 , яка належала на праві власності її батьку ОСОБА_2 , проте у встановлений законодавством строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Отже, з часу відкриття спадщини вказана квартира належить відповідачці. 
Крім тотго, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники відповідача пояснювали, що міська рада неодноразово вела перемовини з ОСОБА_4 щодо оформлення нею спадкових прав на квартиру АДРЕСА_7 . Навіть надавався службовий автомобіль для поїздки в нотаріальну контору для оформлення спадщини, але ОСОБА_1 скористалась наданим автомобілем але у інших власних справах.
Докази того, що відповідачка не має змоги проживати у вказаній квартирі, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до копії пенсійного посвідчення ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи з дитинства. Згідно з висновком МСЕК про час настання інвалідності від 09 липня 2014 року  ОСОБА_1 має знижений зір. (а.с.212). Надані відповідачкою документи не підтверджують наявність у неї такого стану здоров`я, який не дозволяє їй підійматися сходами на 4 поверх – до квартири АДРЕСА_7 .
Також не можуть бути прийняті судом до уваги доводи ОСОБА_1 щодо можливості існування інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 .
Згідно з інформацією, наданою Сумським обласним державним нотаріальним архівом, 14.04.2000 року Конотопською міською державною нотаріальною конторою посвідчений заповіт від імені ОСОБА_2 , рік народження заповідача – 1939 (а.с.79). Із копії свідоцтва про смерть батька відповідачки – ОСОБА_2 вбачається, що його рік народження – 1933 (а.с.77). Тобто відсутні підстави стверджувати, що є інші спадкоємці після смерті ОСОБА_2 , окрім його доньки ОСОБА_1 .
Посилання відповідачки на те, що їй не надсилалась вимога про добровільне звільнення приміщення, не спростовують висновків суду про наявність підстав для її виселення.
Хоча в матеріалах справи відсутнє письмове попередження на ім`я ОСОБА_1 про добровільне звільнення займаного нею житлового приміщення, проте 19 квітня 2019 року в присутності начальника і головного спеціаліста відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду міської ради, а також самої відповідачки складено Акт, в якому зазначено, що квартиру ОСОБА_1 звільнити відмовляється (а.с.37). 
Враховуючи викладене в сукупності, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -                                                  
                                        П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2020 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2020 року. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                             Судді: