ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 754/11749/20                                                                                 Головуючий у 1 інстанції: Зотько Т.А.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 березня 2021 року                                                                                 м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                           Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                             Безименної Н.В.
                                                                        Грибан О.І.
За участю секретаря                                      Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до сержанта 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції Вериженка Євгенія Васильовича, Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дій та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до сержанта 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції Вериженка Євгенія Васильовича, Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову Серія ЕАМ № 3065042 від 31.08.2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену Сержантом 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції Вериженко Євгенієм Васильовичем;
- закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що відповідач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не вжив жодних дій спрямованих на надання позивачу можливості реалізувати своє право на отримання професійної правової допомоги. Також, апелянт зазначає, що відповідачем було подано копії електронних доказів, а саме, відеозаписи з приладу TruCam та нагрудної камери поліцейського на диску, як носії інформації, без засвідчення електронним цифровим підписом.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сержантом 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції Вериженком Євгенієм Васильовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 31 серпня 2020 року серії ЕАМ №3065042, якою ОСОБА_1 визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн.
Не погоджуючись із постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Положеннями статті 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
В силу пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
У відповідності до пункту 8 частини 1 статті 23 Закону № 580-VIII, у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Статтею 222 КУпАП визначено, що органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і третя статті 122 КУпАП). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII, учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
Пунктами 1.1, 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що ці Правила, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
За приписами пункту 12.9.б Правил дорожнього руху, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
Положеннями частини 1 статті 122 КУпАП передбачено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Як вбачається з матеріалів справи, сержантом 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції Вериженком Євгенієм Васильовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 31 серпня 2020 року серії ЕАМ №3065042 (а.с. 13).
Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн.
Згідно оскаржуваної постанови, 31 серпня 2020 року об 18 год. 01 хв. водій - ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки HUMMER H2 державний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 84 км./год. в зоні дії дорожнього знаку 3.29 (50 км/год.), при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості на 34 км/год., чим порушив п. 12.9.б Правил дорожнього руху. 
За приписами статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення дотримання правил дорожнього руху, виявлення або фіксування правопорушення може застосовувати технічні прилади.
Матеріали справи свідчать, що факт вчинення адміністративного правопорушення був зафіксований лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 №ТС000632.
Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/16644, виданого ДП «Укрметртест стандарт», чинного до 30 вересня 2020 року, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTІ 20/20 №ТС000632, відповідає вимогам технічної документації (а.с. 56).
Доводи апелянта про те, що із наданого відповідачем до матеріалів справи відеозапису, помітно значну вібрацію приладу TruCAM при здійсненні заміру швидкості, що може свідчити про проведення моменту фіксації швидкості автомобіля TruCAM LTI20/20 з руки (рук), при цьому, така вібрація приладу TruCAM, може дати більшу похибку, аніж передбачено свідоцтвом про повірку, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно вищевказаного свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/16644, виданого ДП «Укрметртест стандарт», максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах ±2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.; ±1 км/год. в діапазоні від 201 км/год. до 320 км/год.
Отже, технічною документацією лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM LTІ 20/20 №ТС000632 передбачено граничну (максимально допустиму) похибку при вимірюванні швидкості в ручному режимі, яка, на переконання колегії суддів, в тому числі, включає в себе обставини, зазначені апелянтом.
Згідно Сертифікату затвердження типу засобів вимірювальної техніки Серії А № 006694, виданого 29 серпня 2012 року №UA-MI/1-2903-2012 Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, затверджений    тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний  20/20 TruCAM, який зареєстровано    в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У 3197-12 (а.с. 57).
Також, можливість використання приладу «TruCAM LTІ 20/20» виробництва «Laser Technology Inc» США підтверджується експертним висновком від 27 вересня 2018 року № 04/02/03/-3008, виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, з терміном дії дог 27 вересня 2021 року, в якому зазначено про правильність реалізації криптографічного алгоритму шифрування AES відповідно до ДСТУ ISO/IES 18033-3:2015 та забезпечення конфіденційності, цілісності та автентичності зареєстрованих даних (а.с. 58).
Щодо посилання ОСОБА_1 в позовній заяві на те, що прилад TruCAM №ТС000632 не зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки та виключений з Державного реєстру на підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1362 від 02 листопада 2015 року, а тому, з цієї дати сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки № UA-MI/1-2903-2012 від 29 серпня 2012 року є нечинним, що вказує на те, що прилад TruCAM №ТС000632 є неналежним доказом, колегія суддів зазначає наступне.
Чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Тобто, вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України відповідними партіями. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що така процедура як «сертифікація» взагалі не міститься в нормах чинного законодавства України.
Положеннями ч. 1 ст. 276 КУпАП встановлено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Згідно ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
Частиною 1 статті 283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Приписами статті 280 КУпАП визначено, шо орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У відповідності до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених     статтею 255 цього Кодексу.
Посилання апелянта на те, що відповідачем було подано копії електронних доказів, а саме, відеозаписи з приладу TruCAM та нагрудної камери поліцейського на диску, як носії інформації, без засвідчення електронним цифровим підписом колегія суддів приймає до уваги, водночас, наголошує на тому, що матеріали справи містять, також, фотознімком, здійсненим за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTІ 20/20 №ТС000632 (а.с. 53).
Дослідивши фотознімок, здійснений сертифікованим приладом TruCAM LTІ 20/20 №ТС000632, колегія суддів зазначає, що на ньому зафіксовано автомобіль марки HUMMER H2 державний номер НОМЕР_1 ,  який рухався під керуванням позивача зі швидкістю  84 км./год.
Так, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Отже, наявним у матеріалах справи фотознімком з приладу TruCAM повністю підтверджено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Посилання апелянта про те, що на долученій відповідачем до матеріалів справи фотографії з приладу TruCAM наявні записи, що містять інформацію викладену іноземною мовою, не спростовують вищевказаних висновків суду про вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач зупинив службове авто з порушенням Правил дорожнього руху, що спричинило аварійну ситуацію, а тому, задля нівелювання аварійної ситуації, позивач здійснив перевищення встановлених обмежень швидкості руху, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.
Із наданих позивачем фотознімків та фотознімку приладу TruCAM вбачається, що під час вимірювання швидкості руху, службовий автомобіль відповідача був розташований у крайній правій полосі дороги, а  транспортний засіб позивача рухався по крайній лівій полосі, а тому, вищевказані позивачем обставини не могли слугувати підставою для перевищення ним встановлених обмежень швидкості руху.
Щодо доводів апелянта про те, що відповідач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не вжив жодних дій спрямованих на надання позивачу можливості реалізувати своє право на отримання професійної правової допомоги, слід вказати наступне.
Положеннями частини 1 статті 268 КУпАП передбачено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів зазначає, що, згідно чинного законодавства, до повноважень та обов`язків поліцейського патрульної поліції не входить надавати юридичний захист та забезпечувати адвокатом осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності. Законодавством не визнана обов`язкова участь адвоката чи іншого фахівця у галузі права у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення та реалізація цього права позивачем не пов`язана з обов`язком інспектора відкласти розгляд справи чи терміново викликати фахівця у галузі права. Поліцейський, згідно із законодавством, лише ознайомлює особу із її правами, однак, виключно така особа вирішує, чи скористається він своїми правами та в який спосіб.
Із наданого разом з позовною заявою ОСОБА_1 відеозапису вбачається, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення позивач заявляв сержанту 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції Вериженку Є.В. письмове клопотання щодо можливості скористатися професійною правовою допомогою адвоката. 
Розглянувши вказане клопотання, з метою забезпечення можливості скористатися правовою допомогою, інспектор патрульної поліції запропонував ОСОБА_1 перенести розгляд справи в інше місце та на інший час.
Приписами ч.ч. 1-2 ст. 276 КУпАП закріплено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121 - 126, 127-1 - 129 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.
Вищевказане свідчить, що поліцейський жодним чином не перешкоджав позивачу у користуванні своїми правами, у тому числі, не обмежував у праві отримувати правову допомогу.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що постанова в справі про адміністративне правопорушення серії № ЕАМ №3065042 від 31 серпня 2020 року винесена сержантом 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції Вериженком Є.В. відносно позивача відповідає вимогам закону, а відтак, вимоги позову є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). 
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність  правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

 Суддя-доповідач                                                                               Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                                  Безименна Н.В.
                                                                                                  
                                                                                                                Грибан І.О.