Справа № 127/30671/18                                                                
Провадження № 22-ц/801/621/2021
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

30 березня 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),
суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.
з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року, ухвалене суддею Антонюком В.В., повний текст якого складено того ж дня,
в справі № 127/30671/18
за позовом ОСОБА_3 (позивач)
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (відповідачі)
про стягнення боргу за договором позики, 

встановив:
У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09 грудня 2010 року ОСОБА_1 у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_2 отримала від нього позику в сумі 16 250 доларів США, яку зобов`язувалася повернути 09 грудня 2011 року, однак у визначений термін грошові кошти не повернула. 13 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір позики № 1, за умовами якого він передав відповідачеві 28 250 доларів США (еквівалентно 225 217,48 грн) двома частинами, а саме: 12 000 доларів США та 16 500 доларів США, строком на один рік з моменту отримання позичальником позики. Позика у розмірі 12  000 доларів США оформлена розпискою від 13 березня 2011 року.
01 грудня 2011 року між ним і ОСОБА_2 укладений договір позики № 2, за умовами якого він передав відповідачеві 523 325,35 грн, що еквівалентно 65 500 доларів США, строком на один рік з моменту отримання позичальником позики. Передача грошових коштів відповідачеві підтверджується власноручно написаною ним розпискою від 01 грудня 2011 року.
Посилаючись на те, що відповідачі у визначений договорами строк зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконали, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 1 859 148,96 грн, що еквівалентно 65 766,24 доларів США, а з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 3 330 797,87 грн, що еквівалентно 71 490,54 доларів США. 
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто на його користь заборгованість у розмірі 5 189 946,81 грн, з яких: з ОСОБА_1 за договором позики від 13 вересня 2011 року № 1 стягнуто 1 859 148,96 грн, що еквівалентно 65 766,24 доларів США; з ОСОБА_2 за договором позики від 01 грудня 2011 року № 2 стягнуто 3 330 797,87 грн, що еквівалентно 71 490,54 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2019 року заява ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення цього з суду від 03 травня 2019 року залишена без задоволення.
Не погодившись із ухваленим 03 травня 2019 року заочним рішенням суду першої інстанції відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позику у сумі 16 250 доларів США та у сумі 12 000 доларів США було отримано, зокрема ОСОБА_1 на підставі розписок, і значно раніше, ніж укладено самі договори позики, а тому стягнення відсотків є безпідставним, оскільки таке не передбачено змістом розписок.
Вважають, що залишок суми боргу становить: за ОСОБА_1 20 728 доларів США, зокрема за розпискою від 09.12.2010 – 8 728 доларів США, за розпискою від 13.03.2011 – 12 000 доларів США (без відсотків), а договором від 13.03.2011 боргу не існує; за ОСОБА_2 16 319 доларів США основного боргу та 34 269,90 доларів США відсотків.
При цьому вважають, що позов поданий позивачем з пропуском строку позовної давності та просять застосувати наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що в суді першої інстанції вони були позбавлені можливості подати відповідну заяву в зв`язку з неналежним їх повідомленням про дату, час і місце судового розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін як законне і обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення.
В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Кучерява І.П. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила її задовольнити. 
Позивач ОСОБА_3 і його представник – адвокат Чернілевська Р. В. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Дослідивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушили свої зобов`язання за договорами позики, а порушені права позивача ОСОБА_5 на повернення суми позики та процентів за користування нею підлягає захисту в судовому порядку шляхом їх стягнення з відповідачів.
Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками, так як суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, а викладені у рішенні суду висновки не відповідають дійсним обставинам справи, судом допущене неправильне застосування норм матеріального права й порушення норм матеріального права.
Так, судом встановлені такі обставини справи і відповідні їм правовідносини.
13 вересня 2011 року між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником укладено договір позики № 1, за умовами якого позикодавець передав позичальнику власні грошові кошти в сумі 28 500 доларів США, що дорівнює еквіваленту суми 225 217,48 грн за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору. Строк повернення позики сторонами визначено як один рік з моменту її отримання позичальником, а також передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 30% річних (т. 1, а.с. 6).
Як зазначено в самому договорі позики (п. 2.4) передача грошових коштів за ним відбулася раніше, і підтверджується розписками позичальника від 09 грудня 2010 року (т. 1, а.с. 62), та 13 березня 2011 року (т. 1, а.с. 63).
За розпискою від 09 грудня 2010 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 16 250 доларів США, які зобов`язувалася повернути до 09.12.2011 року, а за розпискою від 13 березня 2011 року – 12 000 доларів США, які зобов`язувалася повернути до 15.03.2012 року. Виданими позичальником розписками не була передбачена сплата відсотків за користування позикою. 
Отже уклавши в письмовій формі договір позики від 13 вересня 2011 року, сторони додатково врегулювали строки її повернення та відсотки за користування грошовими коштами.
01 грудня 2011 року між ОСОБА_3 як позикодавцем і ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальнику власні грошові кошти в сумі 523 325,35 грн, що дорівнює еквіваленту суми 65 500 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору.
Договором також передбачено (п. 2.1, 3.1), що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 30% річних, а строк, на який надається позика, становить один рік з моменту її отримання позичальником (т. 1, а.с. 7).
На підтвердження виконання цього договору в частині передачі грошових коштів ОСОБА_2 01 грудня 2011 року видана розписка (т. 1, а.с. 61), згідно з якою він одержав від ОСОБА_3 65 500 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2015 року.
Отже виданням відповідної розписки, яка містить підписи обох сторін, сторони фактично змінили (збільшили) строк повернення позики порівняно із зазначеним в договорі. 
Натомість зазначена розписка не містить будь-яких положень щодо розміру процентів за позикою або вказівки на те, що позика є безпроцентною, а тому апеляційний суд виходить із того, що положення договору позики № 2 про те, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 30% річних, є чинним. 
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України)
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі N 6-50цс16.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Враховуючи, що розписки видані відповідачами свідчать не лише про укладення між сторонами договору позики, а й про передачу позикодавцем грошової суми позичальникам, між сторонами виникли позикові зобов`язання.
При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, що підтверджується наявними у позивача розписками відповідачів та укладеними в письмовій формі договорами позики, що підтверджують як факт отримання останніми коштів у розмірі 28 250 доларів США ОСОБА_1 та 65 500 доларів ОСОБА_2 за цими договорами, так і зобов`язання повернути ці грошові кошти позивачеві у встановлений сторонами в договорі строк.
Разом з тим, не можна погодитися з висновком суду першої інстанції в частині визнання обґрунтованими і задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів процентів за користування позикою за весь період часу з 13 вересня 2011 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 44 566,16 доларів США (за договором позики від 13.09.2011 з ОСОБА_6 ) та з 01 грудня 2011 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 71 490,54 доларів США (за договором позики від 01.12.2011 з ОСОБА_2 ).
Рішення суду першої інстанції не місить відповідних розрахунків щодо суми позик і процентів за користування ними, які підлягають поверненню (сплаті), а наведені в мотивувальній частині значення еквівалентів сум позики в національній та/або іноземній валюті вочевидь є помилковими.
Так, суд погодився з розрахунками позивача ОСОБА_3 в прохальній частині його позову і стягнув на його користь з ОСОБА_1 1 859 148,96 грн, що еквівалентно 65 766,24 доларів США. Згідно з письмовим розрахунком (т. 1, а.с. 11) зазначена сума складається з боргу за позикою – 21 200,08 доларів США, а також 44 566,16 доларів США процентів за користування позикою за період з 13.09.2011 року до 30.11.2018 року. При цьому виходячи з офіційного курсу НБУ станом на 30.11.2018 року, який становив 28,3909 грн/долар США, еквівалент заборгованості ОСОБА_1 в сумі 65 766,24 доларів США станом на зазначену дату вказано невірно, так як він має складати 1 867 162,74 грн (65,766,24 доларів США * 28,3909 грн/долар США).
Щодо стягнення заборгованості за договором позики № 2 від 01.12.2011 року з ОСОБА_2 , то суд першої інстанції взагалі стягнув суму заборгованості у гривні як за сумою позики, так і за відсотками за користування нею – 3 330 797,87 грн, але вказав, що це є еквівалентом лише 71 490,54 доларів США, тобто відсотків за користування позикою. За змістом рішення неможливо з`ясувати, станом на яку дату зазначена сума в гривні мала відповідний еквівалент в доларах США, але ні станом на 30 листопада 2018 року – дату звернення позивача до суду, ані станом на 03 травня 2019 року – дату постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, офіційний курс НБУ не становив 46,5907 грн/долар США.
У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що при здійсненні розрахунку суми заборгованості позичальників – відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед позикодавцем ОСОБА_3 слід виходити із встановленого судом змісту укладених між ними письмових договорів позики, а також виданих позичальниками розписок, оскільки вони не суперечать імперативним нормам актів цивільного законодавства.
Так, за договором № 1 від 13.09.2011 року сума позики складає 28 500 доларів США, строк договору, а саме: 16 500 доларів США на строк до 09.12.2011 та 12 000 доларів США на строк до 13.03.2012 року. Проценти за користування позикою підлягають нарахуванню за період з 13.09.2011 по 09.12.2011 на суму позики 16 500 доларів США і за період з 13.09.2011 по 13.03.2012 на суму позики 12 000 доларів США. Відтак за період часу з 13.09.2011 по 09.12.2011 року сума позики, на яку нараховуються проценти, складає 28 500 доларів США за вирахуванням сум погашення: 20.10.2011 - 2 507,62 доларів США, 01.11.2011 – 5 014,42 долари США, оскільки фактичне проведення і суми такого погашення (часткового повернення позики) сторонами не заперечуються.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12-ц (провадження N 14-10цс18) зроблено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказане свідчить, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики. Права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відтак за період з 13.09.2011 по 20.10.2011 (37 днів) за користування коштами в сумі 28 500 доларів США до сплати підлягали проценти в сумі 866,71 доларів США (28 500 доларів США * 30/100 річних *(37днів/365 днів у році), а тому в зв`язку з поверненням 20.10.2011 року 20 000 грн, або 2 507,62 доларів США, проценти за цей період погашені повністю, а сума позики зменшилася на 1 640,90 доларів США і в подальшому становить 26 859,10 доларів США.
За період з 21.10.2011 по 01.11.2011 (12 днів) за користування коштами в сумі 26 859,10 доларів США до сплати підлягали проценти в сумі 264,91 доларів США, а тому в зв`язку з поверненням 01.11.2011 року 40 000 грн, або 5 014,42 доларів США, проценти за цей період погашені повністю, а сума позики зменшилася на 4 749,50 доларів США і становить 22 109,59 доларів США.
За період з 02.11.2011 по 09.12.2011 (37 днів) за користування коштами в сумі 22 109,59 доларів США до сплати підлягали проценти в сумі 672,37 доларів США, які не були сплачені і утворюють заборгованість за цей період, а сума позики не змінилася і становить 22 109,59 доларів США.
09 грудня 2011 року закінчився строк, на який було надано позику в сумі 16 500 доларів США, а відтак сума позики, на яку слід нараховувати проценти за користування нею, складає 5 609,59 доларів США, а відсотки за період з 10.12.2011 по 03.02.2012 (85 днів) складають 391,90 доларів США.
Відтак станом на 03.03.2012 року – закінчення строку, на який була надана позика, заборгованість за нею становила 21 105,59 доларів США, а несплачені відсотки – 1 064,28 доларів США.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушене право позивача ОСОБА_3 на повернення ОСОБА_1 позики і сплату відсотків за користування нею в зазначеному розмірі не підлягає захисту в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності і відсутністю підстав для його поновлення.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). 
Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Днем повернення позики в сумі 16 500 доларів США було 09 грудня 2011 року, а днем повернення позики в сумі 12 000 доларів США – 03 березня 2012 року, тоді як ОСОБА_3 звернувся до суду лише 30 листопада 2018 року, тобто після спливу майже через сім з половиною років. 
За загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують тощо).
При цьому, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.
Висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, розрахунки позивача судом не перевірені, й ним не встановлено дійсним розмір заборгованості за договором позики, а питання застосування позовної давності суд взагалі не вирішував, оскільки справу розглянуто за відсутності відповідачів. При цьому відомостей про належне повідомлення ОСОБА_6 про час і місце розгляду справи в матеріалах справи немає.
До апеляційної скарги апелянтами додано заяви про застосування позовної давності, яку представник відповідачів підтримала, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції відповідно до статті 267 ЦК України вирішує питання щодо застосування наслідків спливу позовної давності.
Оскільки суд першої інстанції всупереч вимогам частини першої статті 223 ЦПК України розглянув справу без участі відповідача ОСОБА_1 , за відсутності відомостей про їх належне повідомлення щодо часу та місце слухання справи, що потягло порушення прав останньої, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач має право заявляти клопотання про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції.
Так, за змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Згідно висновку, який викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі N 200/11343/14-ц, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач ОСОБА_1 , яка не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 отримала від суду першої інстанції лише одну судову повістку – в підготовче судове засідання, призначене на 11 год. 01.03.2019 року. Інші ж судові повістки, зокрема судову повістку-виклик в судове засідання, а якому постановлене оскаржуване судове рішення, ОСОБА_1 не отримувала. 
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Європейський суд з прав людини у справах "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" та "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин 
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в стаття 252-255 ЦК України. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Великої Палати Верхового Суду від 07.11.2018 у справі №372/1036/15-ц зроблено висновок, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.
Щодо позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , то відповідно до укладеного письмового договору 01.12.2011 ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 65 500 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.12.2015, про що склав відповідну розписку. Сторони погодили також, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі 30% річних.
Апеляційний суд частково погоджується з розрахунком заборгованості по договору позики № 2 від 01.12.2011 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 12), а саме в частині розрахунку, де йдеться про облік суми заборгованості за позикою, її повернення, нарахування і сплати процентів за користування нею за період з 01.12.2011 по 28.08.2012.
За період з 29.08.2012 по 10.10.2012 (43 дні) позивачем вірно нараховано до сплати проценти в сумі 1 857 доларів США, проте не враховано, що повернених позичальником 10.10.2012 грошових коштів в сумі 50 000 грн, або 6 255,47 доларів було цілком достатньо для повного погашення нарахованих за вказаний період процентів, і нарахування 334,43 доларів США заборгованості по сплаті процентів за цей період й одночасне зменшення на цю суму суми заборгованості за позикою, є помилковими.
Відтак за період з 11.10.2012 по 31.12.2012 (82 дні) на суму позики 48 144,50 доларів США нараховано відсотки в сумі 3 244,81 доларів США, які не були сплачені.
За період з 01.01.2013 по 14.06.2013 (165 днів) на суму позики 48 144,50 доларів США нараховано відсотки в сумі 6 529,19 долар США, позичальником внесено 100 000 грн або 12 510,95 долари США, з яких погашено 9 774,00 долари США відсотків та 2 736,95 доларів США суми позики.
За період з 15.06.2013 по 23.12.2013 (192 дні) на суму позики 45 407,55 доларів США нараховано відсотки в сумі 7 165,68 доларів США, а позичальником погашено 20 000 грн або 2 502,19 відсотків, сума позики не змінилася.
За період з 24.12.2013 по 31.12.2013 (8 днів) на суму позики 45 407,55 доларів США нараховано відсотки в сумі 298,57 доларів США, а тому з урахуванням заборгованості по відсотках за попередній період в сумі 4 663,49 доларів США загальна сума заборгованості по відсотках склала 4 962,06 долари США.
За період з 01.01.2014 по 24.10.2014 (297 днів) на суму позики 45 407,55 доларів США нараховано відсотки в сумі 11 084,42 долари США, а позичальником погашено 29 000 грн або 2 239,31 долар США відсотків, заборгованість за відсотками – 13 807,17 доларів США, сума позики не змінилася.
За період з 25.10.2014 по 31.12.2014 (68 днів) на суму позики 45 407,55 доларів США нараховано відсотки в сумі 2 537,85 доларів США, а заборгованість за відсотками зросла до 16 345,02 доларів США, сума позики не змінилася.
За період з 01.01.2015 по 01.12.2015 (334 дні) на суму позики 45 407,55 доларів США нараховано відсотки в сумі 12 465,30 доларів США, а заборгованість за відсотками зросла до 28 810,32 долари США, сума позики не змінилася.
Таким чином, за період з 01.12.2011 року по 01.12.2015 року на суму позики, що періодично змінювалася у зв`язку з частковим поверненням позичальником й зменшилася у зв`язку з цим з 65 500 до 45 407,50 доларів США було нараховано проценти згідно з умовами договору в розмірі 30% річних в сумі 59 150,03 долари США, з яких позичальником погашено 30 339,700 доларів США, а тому заборгованість за процентами становить 28 810,32 долари США.
Борг за позикою в сумі 45 407,55 доларів США, а також 28 810,32 доларів США процентів, а всього 74 217,87 доларів США, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ станом на день постановлення рішення судом першої інстанції – 03 травня 2019 року (26,5572 грн/долар) становить 1 971 018,90 грн, підлягають до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 .
Заява ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності за вимогами до ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки як встановлено судом, кінцевим днем строку повернення позики за договором позики № 2, укладеним між сторонами є 01 грудня 2015 року, тоді як ОСОБА_3 звернувся до суду 30 листопада 2018 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності.
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для зміни судового рішення суду першої інстанції та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Позивачем ОСОБА_3 понесені судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви – 8 810 грн, касаційної скарги – 384,20 грн, а також витрати на оплату правничої допомоги в сумі 8 000 грн, а всього 17 194,20 грн. Відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4 757,40 грн, а ОСОБА_2 – 8 457,60 грн.
В зв`язку з відмовою в задоволенні позову до ОСОБА_1 на її користь з ОСОБА_5 слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати.
В зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (на суму 1 971 018,90 грн проти заявлених 3 330 797,87 грн), ОСОБА_3 підлягають відшкодуванню судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 10 174,77 грн, тоді як ОСОБА_2 – пропорційно до частини позовних вимог, в задоволенні яких позивачеві відмовлено – 3 452,77 грн.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 – відмовити повністю.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики № 2 від 01 грудня 2011 року в сумі 1 971 018 (один мільйон дев`ятсот сімдесят тисяча вісімнадцять) грн 90 коп. (еквівалент 74217,87 доларів США станом на 03 травня 2019 року).
В задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_2 – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі – витрати по сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4757,40 грн.
На підставі частини 10 статті 141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в сумі 6722 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 02.04.2021

Головуючий                                        І.М. Стадник 
       
Судді                                                        І.В.Міхасішин
       
                                                               В.В.Сопрун