ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/943/20	Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А. 	
Провадження № 22-ц/817/56/21 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 304090000   	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2020 року (ухвалене суддею Коротич І.А., повний текст якого складено 05 жовтня 2020 року) у цивільній справі № 601/943/20 за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:
       27 травня 2020 року АТ КБ "ПриватБанк" (далі товариство) звернулося в суд з вказаним позовом, 
       В обгрунтування позову вказано, що 27 липня 2017 року між товариством та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
       Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з “Умовами та правилами надання банківських послуг” та “Тарифами банку”, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
       Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. 
       Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував. Станом на 28 квітня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі – 14 640,15 грн, з яких: 9 039,41 грн - заборгованість за тілом кредиту; 644,80 грн – заборгованість за простроченими відсотками; 3 782,60 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн – штраф (фіксована частина); 673,34 грн – штраф (процентна складова). 
       Посилаючись на викладене, товариство просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість у розмірі – 14640,15 грн за кредитним договором № б/н від 27 липня 2017 року та судові витрати у розмірі 2102,00 грн.
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2020 року позов АТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" – 2 963,06 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 липня 2017 року.
       В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції товариство подало апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неповне з`ясуван6ня судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права і невірне застосування норма матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задорволити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. 
       Зазначає, що приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком.
       Звертає увагу, що зменшуючи заборгованість за тілом кредиту, суд вважав, що внесені відповідачем кошти слід спрямувати лише на погашення заборгованості за тілом кредиту, однак не врахував, що відповідно до умов договору та положень ст. 534 ЦК України кошти розподіляються у порядку черговості: на погашення витрат кредитора; процентів; неустойки, а в останню чергу сплачується основна сума боргу. Суд не врахував, що банкам заборонено видавати безпроцентні кредити.
       Вказує про те, що навіть, якщо суд не взяв до уваги Умови та правила надання банківських послуг, то в будь-якому разі повинен був стягнути відсотки за ставкою 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.
       Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       Сторони будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
       Судом встановлено, що 27 липня 2017 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з АТ КБ “ПриватБанк” № б/н, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ “ПриватБанк”, згідно якої отримав кредитну картку “Універсальна”, відповідно до Тарифів якої відповідач отримав кредитний ліміт у розмірі 4000,00 гривень.
       Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з “Умовами та правилами надання банківських послуг” та “Тарифами банку”, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
       Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. 
       Пунктом 1.1.3.4 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. 
       До Кредитного договору банк додав розрахунок заборгованості за договором № б/н від 27 липня 2017 року, укладеного між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 станом на 31.08.2019 року; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 ; анкету-заяву про приєднання до умов і правил; Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна», “Універсальна 30 днів пільгового періоду” та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщенні на сайті https//privatbank.ua/terms/.
       Згідно з наданим банком розрахунком ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі – 14 640 гривень 15 копійок, з яких: 9 039 гривень 41 копійок - заборгованість за тілом кредиту; 000,00 гривень – заборгованість за поточним тілом кредиту; 9 039 гривень 41 копійок – заборгованість по простроченому тілу кредиту; 000,00 гривень – заборгованість за нарахованими відсотками; 644 гривень 80 копійок – заборгованість за простроченими відсотками; 3 782 гривень 60 – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 – нарахована пеня; 0,00 гривень – нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень – штраф (фіксована частина); 673 гривень 34 копійок – штраф (процентна складова). 
       Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, відсотками нарахованими на прострочений кредит і штрафів, суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних позовних вимог. 
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у цьому випадку АТ КБ “ПриватБанк”).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома.
       За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Натомість, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте такі вимоги банком не заявлялися.
       Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
       Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       В укладеному між сторонами договорі відсутні умови про розмір відсотків, мінімальний платіж погашення кредиту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
       Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості АТ КБ “ПРИВАТБАНК” просило у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, штрафи за несвоєчасну сплату кредиту та проценти нараховані згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 84 %.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Тарифи обслуговування кредитних карт “Універсальна”, витяг з Умов та правил надання батьківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору.
       Згідно виписки по картковому рахунку відповідач за час користування карткою фактично отримав – 14298,78 грн, погасив за наданим кредитом – 11335,72 грн, таким чином неповернутими залишаються – 2963,06 грн.
       З розрахунку заборгованості (а.с. 11-14) слідує те, що заборгованість за тілом кредиту частково сформована за рахунок списання банком з кредитного ліміту нарахованих протягом усього часу відсотків за користування кредитом, крім останнього місяця. 
       Згідно довідки про умови кредитування кредитний ліміт платіжної картки було встановлено в розмірі 4000 грн (а.с. 18), в той час заборгованість за тілом кредиту згідно розрахунку становить 9036,41 грн, що перевищує кредитний ліміт.
       Враховуючи те, що позивачем не доведено відсоткової ставки, на умовах якої був наданий кредит та те, що сума заборгованості за тілом кредиту сформована за рахунок включення в неї і відсотків, розмір яких є недоведеним, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення тіла кредиту у розмірі в якому просить позивач.
       На підставі того, що заява-анкета не містить розміру процентної ставки, відповідальності за порушення зобов`язань та розміру обов`язкового щомісячного платежу, а витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” з урахуванням різних тарифів кредитування не містить підпису відповідача про конкретні умови кредитування, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про стягнення відсотків, штрафу та процентів відповідно до ст. 625 ЦК України.
       Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач у суді першої інстанції не пред`явив.
        На вказану обставину звертає увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), відмовляючи банку у стягненні процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій. Висновки Великої Палата Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду і своїх висновків Велика Палата Верховного Суду не змінювала.
       Та обставина, що відповідач не подав відзиву на позовну заяву не звільняє позивача від обов`язку доказування.
       Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
       В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
       Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
       Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
       Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
       Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
       Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
       Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
       У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
       У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
       Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
       У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. 
       Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
       З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
       Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ “ПриватБанк” дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
       Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
       Рішення суду першої інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
       Таким чином доводи апеляційної скарги не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.
       Враховуючи вказане колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.
       Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
       Повний текст постанови складено 23 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Гірський Б.О.

                                                                               Ходоровський М.В.