ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/22549/19	Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/101/21 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Міщій О. Я., Шевчук Г. М., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
сторін:
представника позивача — ОСОБА_1 ,
представника відповідача — ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/22549/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 19 жовтня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 10 серпня 2018 року вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_7 уклала договір із відповідачкою ОСОБА_6 про довічне утримання (догляд). Даний договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Берет Л.І. Крім того, приватним нотаріусом була накладена заборона у відчуженні зазначеного в договорі майна. Відповідно до предмету договору довічного утримання відчужувачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 передають, а набувач - ОСОБА_6 отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 . Посилається, що відповідачкою ОСОБА_6 не виконуються умови договору довічного утримання (догляду). Зокрема, не остання не забезпечує її предметами та послугами гігієни, харчуванням, медикаментами. Прання білизни та надання інших побутових послуг здійснюється не відповідачкою, як це передбачено договором, а сторонніми, знайомими особами позивачки, які періодично добровільно надають їй допомогу.
Враховуючи наведене, позивачка просила розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 10 серпня 2018 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Привести сторони в первісне положення і визнати за ОСОБА_5 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Скасувати заборону на відчуження вказаної квартири, накладену 10 серпня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І. на підставі договору довічного утримання.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 10 серпня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І. та зареєстрований в реєстрі за №2548. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Скасовано заборону за реєстраційним номером №274435909 на відчуження двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , накладену 10 серпня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І. на підставі договору довічного утримання від 10 серпня 2018 року за реєстровим номером 2548. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 3285.71 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, сторони подали на нього апеляційні скарги, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Зокрема, 18 листопада 2020 року ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на рішення суду в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, 
Апеляційна скарга мотивована тим, що договір довічного утримання (догляду) від 10 серпня 2018 року укладався обома співвласниками квартири, в інтересах як одного, так і іншого співвласника. Частка в майні (квартирі) не була ні виділена, ні встановлена, а отже умови та виконання договору поширювалися на обох співвласників.
Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі.
09 грудня 2020 року ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на рішення суду в частині задоволених позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона належно виконує умови договору та за власний кошт забезпечує позивачку предметами та послугами гігієни, придбаває продукти та готує їжу, возить її до лікаря (до лікаря сімейної медицини, стоматолога), викликає екстрену медичну допомогу в разі критичних ситуацій або, за бажанням позивачки, здійснює оплату комунальних платежів, оформлює субсидію, придбаває медикаменти за рецептами та рекомендаціями, виготовляє необхідні документи для позивачки (довідки, виготовлення втраченого паспорту), купує одяг, взуття, прибирає, пере білизну та надає всі необхідні побутові послуги. Звертає увагу, що згідно з умовами договору довічного утримання відсутня умова про те, що відповідачка зобов`язана здійснювати цілодобовий догляд за позивачкою. Відтак, мотиви суду про те, що відповідачка працює, а відтак не виконує умов договору, є безпідставними. Зазначає, що посилання позивачки на недостатність харчування не підтверджено належними та допустимими доказами,оскільки передбачені договором у такому випадку рекомендації дієтолога чи лікаря відсутні.
Враховуючи наведене, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвали нове, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Відзиви на апеляційні скарги від учасників по справі не надходили.
В судовому засіданні представник позивача — адвокат Войнарський А.Й. свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Проти апеляційної скарги відповідачки заперечив.
Представник відповідача — адвокат Притула О.Б. свою апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Проти апеляційної скарги позивачки заперечила.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
10 серпня 2018 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_7 (з однієї сторони) та ОСОБА_6 (з іншої) укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Берет Л.І. та зареєстрований в реєстрі за №2548 (т.1 а.с.6-70).
Відповідно до п.1.1 даного договору відчужувачі передають, а набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно підпункту 2.1 даного договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися відчужувачам, оцінюється в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць за їхньою взаємною згодою.
Пунктом 2.2 даного договору передбачено, що утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді:
а) забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі. Кожна зі сторін має право користуватися допоміжними приміщеннями квартири;
б) забезпечення щоденним триразовим харчуванням. У разі спорів з приводу достатності харчування раціон складають дієтолог чи лікар;
в) надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт квартири, побутової техніки, тощо; 
ґ) забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів; 
д) забезпечення одягом та іншою необхідною допомогою.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_6 та на неї накладено обтяження - заборона на нерухоме майно (т.1 а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 13 березня 2019 року (т.1 а.с.39).
За час життя ОСОБА_7 склав заповіт від 01 лютого 2018 року на ОСОБА_6 , який посвідчений державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори (т.1 а.с.38).
25 жовтня 2017 року ОСОБА_5 склала заповіт на ОСОБА_6 , який посвідчений державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори (т.1 а.с.36).
Відповідно до листа №1428/13.6 від 12 червня 2019 року Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, 20 травня 2019 року ОСОБА_5 повідомила, що ОСОБА_6 неналежно виконує свої обов`язки щодо догляду. До ОСОБА_5 22 травня 2019 року був направлений соціальний інспектор для перевірки отриманої інформації, про що складено акт №2113 від 22 травня 2019 року. Відповідно до вказаного акту, з 22 травня 2019 року ОСОБА_6 припинено щомісячну компенсаційну виплату особі, яка доглядає за особою з інвалідністю 1 групи. ОСОБА_5 перебувала на обслуговуванні в Тернопільському міському територіальному центрі соціального обслуговування населення з 03 січня 2006 року по 15 серпня 2017 року, де їй надавалися послуги соціальним робітником (т.1 а.с.11-12).
Як вбачається із листа №131 від 12 червня 2019 року Центру екстреної медичної допомоги та медичних катастроф, за період з 01 березня 2019 року по теперішній час до ОСОБА_5 зареєстровано чотири виклики (т.1 а.с.13).
Згідно з листа №В-54оз від 13 червня 2019 року Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, 23 травня 2019 року ОСОБА_5 зверталася до поліції з приводу ставлення доглядальниці по відношенню до неї (т.1 а.с.14).
ОСОБА_5 є особою з інвалідністю першої групи загального захворювання, що стверджується довідкою сер. МСЕ - №021440 (т.1 а.с.16).
Відповідачкою ОСОБА_6 долучено квитанції про оплату за проїзд, комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 , придбання продуктів харчування, одягу, засобів особистої гігієни (т.1 а.с.57-185).
Згідно листа комунального некомерційного підприємства «Тернопільська стоматологічна поліклініка» Тернопільської міської ради №238 від 13 грудня 2019 року пацієнтка ОСОБА_5 у 2018-2019 р.р. неодноразово видаляла зуби у їх закладі. Оплачувала за анестезію ОСОБА_6 (т.1 а.с.194).
Відповідно до листа №33 від 28 січня 2020 року комунального некомерційного підприємства «Центру екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» Тернопільської обласної ради, в період з 10 листопада 2018 року по 02 грудня 2019 року до ОСОБА_5 зареєстровано 14 викликів (т.1 а.с.210).
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_6 не надавала трьохразового харчування ОСОБА_5 , оскільки остання зранку до вечора буває на роботі, а тому ОСОБА_5 змушена була сидіти в кріслі більше 12 годин. Приносить і готує їй їсти ОСОБА_8 . Також вони купляли їй одяг та ліки, здійснювали підстригання волосся. ОСОБА_5 не купляла їй одяг, ліки, стрижки не проводила.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснили, що за ОСОБА_5 раніше здійснювали догляд інші люди. Однак, між ними протягом деякого часу погіршувалися відносини і вони всі відмовлялися від продовження догляду, оскільки ОСОБА_5 вона постійно висувала свої претензії до їх роботи.
Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він працює головою ОСББ в будинку, де проживає ОСОБА_5 , яка неодноразово зверталася до нього з приводу допомоги по квартирі - здійснити заміну крана, допомогти її вивести на двір. Оплату за виконанні роботи проводила ОСОБА_5 . Коли він був присутній у квартирі, ОСОБА_6 готувала їжу, прибирала і вказану їжу ОСОБА_5 споживала. ОСОБА_6 йде на роботу близько 09.00 - 10.00 год., а повертається близько 17.00 – 18.00 год. На даний час ОСОБА_5 також допомагає мешканець будинку, як йому відомо.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, який є домовленістю двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності.
Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Статтею 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, – змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.
Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 522/3958/19, від 28 вересня 2020 року у справі № 755/8043/19.
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_5 вказувала, що відповідачкою ОСОБА_6 неналежним чином виконуються умови договору довічного утримання (догляду), який вона уклала із позивачкою.
Згідно пункту 4.3. договору довічного утримання (догляду) від 10 серпня 2018 року договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією зі сторін — у судовому порядку.
Істотними умовами спірного договору довічного утримання сторони визначили: 
а) забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі. Кожна зі сторін має право користуватися допоміжними приміщеннями квартири;
б) забезпечення щоденним триразовим харчуванням. У разі спорів з приводу достатності харчування раціон складають дієтолог чи лікар;
в) надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт квартири, побутової техніки, тощо; 
ґ) забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів; 
д) забезпечення одягом та іншою необхідною допомогою.
З матеріалів справи вбачається, що за період з 10 листопада 2018 року по 02 грудня 2019 року до ОСОБА_5 зареєстровано 14 викликів екстреної медичної допомоги. Крім того, позивачка є особою з інвалідністю першої групи. Також ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_7 . Вказані обставини свідчать, що ОСОБА_5 потребує постійного догляду.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_6 працює та залишає ОСОБА_5 саму в квартирі на тривалий час, а тому остання змушена звертатися за допомогою до сторонніх осіб.
Доводи апелянтки ОСОБА_6 про те, що згідно з умовами договору довічного утримання відсутня умова про те, що відповідачка зобов`язана здійснювати цілодобовий догляд за позивачкою, колегія суддів не бере до уваги, оскільки після укладення договору довічного утримання суттєво змінилися життєві обставини позивачки, якими вона керувалась, укладаючи такий договір, а саме різко погіршився стан здоров`я, смерть чоловіка й вона постійно потребує стороннього догляду.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки виконання договору довічного утримання на попередніх умовах є неприйнятним для позивачки, порушує співвідношення майнових інтересів сторін та позбавляє позивачку можливості отримувати постійний догляд за отримані від відповідачки послуги, які є недостатніми для потреб ОСОБА_5 з урахуванням стану здоров`я.
Судом вірно встановлено, що відповідачка не надала суду доказів, які б свідчили про належне виконання нею умов спірного договору про утримання позивачки та догляду за нею протягом 2019 року. При цьому копії квитанцій про оплату не можуть свідчити про повноцінне харчування та забезпечення ОСОБА_5 продуктами харчування, одягом, засобами особистої гігієни та оплату комунальних послуг. Також в квитанціях відсутні відомості про те, хто здійснював ці платежі, а витрачені кошти на придбання продуктів та ліків пов`язані саме з виконанням договору довічного отримування.
Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка порушила умови договору, а тому суд вважає, що права та інтереси позивачки були порушенні відповідачкою, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту шляхом розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного 10 серпня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Щодо позовних вимог в частині розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного 10 серпня 2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.
Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно пункту 1.1 договору довічного утримання (догляд) від 10 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , вбачається, що відчужувана квартира належить відчужувачам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Тернопільським міським БТІ 03 грудня 1997 року за № 24698.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 13 березня 2019 року.
Відповідно до ч.2 ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.
Судом вірно встановлено, що договір довічного утримання в частині 1/2 частки квартири, яка в силу визначеної у ст. 60 СК України презумпції є спільним сумісним майном подружжя, на день смерті ОСОБА_7 був виконаний.
Отже, права ОСОБА_7 за цим договором мають особистий характер, які припинилися внаслідок його смерті відповідно до правил ст.1218 ЦК України.
Доводи апелянта ОСОБА_5 про те, що договір довічного утримання (догляду) від 10 серпня 2018 року укладався обома співвласниками квартири в інтересах кожного з них, частка в майні (квартирі) не була ні виділена, ні встановлена, а тому умови та виконання договору поширювалися на обох співвласників, апеляційний суд відхиляє, оскільки відсутні правові підстави для розірвання договору довічного утримання в частині, яка припинилася внаслідок смерті другого з подружжя - ОСОБА_7 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи, що інші доводи апеляційних скарг висновок суду щодо наявності підстав для розірвання спірного договору не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності, підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2020 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови — 01 лютого 2021 року.
Головуючий 
Судді