Номер провадження: 22-ц/813/1856/21 
Номер справи місцевого суду: 497/2185/18
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
          головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                               суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,
                  при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
          у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу адвоката Оляш Катерини Ігорівни в інтересах Акціонерного товариства «Одесаобленерго» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 березня  2020 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одесаобленерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними, визнання недоведеним факту порушення правил споживання електроенергії у виді крадіжки електроенергії, визнання Акту №8002878 від 08 листопада 2018 року про порушення відповідачем правил користування електроенергією недійсним та визнання рішення комісії Болградського РЕМ від 06 грудня 20018 року (протокол №28) таким, що ухвалене на підставі недійсного Акту про порушення правил користування електроенергією, -
 
в с т а н о в и в:
 
18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який остаточно уточнив  16 вересня 2019 року, й просив суд визнати недійсним Акт №8002878 (далі - Акт), складений 08.11.2018р. працівниками Акціонерного товариства «Одесаобленерго» (далі – АТ «Одесаобленерго») в особі працівників Болградського РЕМ про порушення споживачем ОСОБА_1 правил користування електричною енергією у виді крадіжки електричної енергії шляхом незаконного підключення до електромережі відповідача; визнати недоведеним факт порушення ним Правил споживання електроенергії шляхом незаконного підключення до електромережі; визнати засідання комісії Болградського РЕМ від 06.12.2001р. (протокол №28) таким, що відбулося на підставі недійсного Акту про порушення Правил користування електроенергією; та визнати неправомірними дії відповідача зі складання Акту про встановлення факту порушення ним Правил споживання електроенергії, обґрунтовуючи позов тим, що  08 листопада 2018 року співробітниками АТ «Одесаобленерго» за відсутності власників і мешканців домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1  було проведено перевірку житлового будинку, де позивач фактично проживає зі своєю родиною, на предмет відповідності споживання електричної енергії Правилам споживання електроенергії; після чого, без достатньої перевірки і доказів працівниками РЕМ встановлено факт порушення власником будинку ним, позивачем ОСОБА_1 , Правил споживання електроенергії у виді крадіжки електроенергії шляхом незаконного підключення до електромережі відповідача; в результаті чого працівниками Болградського РЕМ був складаний акт, який він, позивач, вважає таким, що складено з порушенням його прав як споживача, оскільки на підставі цього акту відповідачем безпідставно встановлено неіснуючий факт порушення ОСОБА_1 споживання електроенергії шляхом невстановленого підключення до електромереж, який є незаконним, а в подальшому йому неправомірно нараховано заборгованість в розмірі 10 375,20 грн. за неспожиту ним електроенергію.
Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 19 червня 2019 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, була залучена дочка позивача – ОСОБА_2 , яка також проживає у будинку, що належить позивачу, й права якої, на думку представника, були порушені діями представників відповідача при складанні Акту про порушення №8002878 від 08.11.2018р..
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі, пояснивши, що позивач ОСОБА_1 є добросовісним споживачем електроенергії. Акт №8002878 від 08.11.2018р., складений працівниками АТ «Одесаобленерго», незаконний та такий, що спричинив неправомірне нарахування позивачу заборгованості в розмірі 10 375,20 грн. за неспожиту ним електроенергію внаслідок неіснуючого порушення, але ні позивач, ні члени його родини, що проживають з ним у вказаному будинку, не скоювали будь-яких правопорушень. Відповідач, АТ «Одесаобленерго», в особі працівників Болградського РЕМ на засіданні комісії з розгляду неправомірного Акту не довів представнику позивача за довіреністю ОСОБА_4 наявність незаконного підключення, оскільки докази цього відсутні. 
Представники відповідача, АТ «Одесаобленерго», – адвокат Швидкий О.О., надав суду відзив на позовну заяву, ОСОБА_5  надала заперечення на уточнену позовну заяву, у яких заперечували проти заявленого позову та просили залишити його без задоволення, посилаючись на те, що Акт про порушення №8002878 від 08.11.2018р., на підставі якого ухвалене рішення комісії, є лише фіксацією порушення правил користування електроенергією, що було виявлено під час проведення перевірки дотримання цих Правил, тому оскарження лише факту складення такого акту та протоколу, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Зазначений акт може бути визнаний як доказ із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору, зокрема щодо відшкодування матеріальних збитків, при вирішенні якого суд зобов`язаний надати оцінку щодо дійсності цього акту. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Крім того, представники відповідача стверджували, що відмова споживача, третьої особи, доньки позивача, підписати Акт про порушення №802878, підтвердили своїми підписами свідки, вказані в Акті.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_2 , пояснила суду, що вона є донькою позивача та проживає разом  з батьком і своїм чоловіком ОСОБА_4 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , є також споживачем послуг які надає відповідач, просить задовольнити позов, оскільки вважає, що її родина – батько, вона і чоловік не підключалися до лінії електромереж незаконним способом, тому і не викрадали таким чином електроенергію, і цьому не має доказів. 08.11.2018р. її відпустили з роботи та вона змушена була піти з працівниками РЕМ до будинку, де проживає.  Вони їй вдома показали якійсь провід, пояснивши, що він неправомірно підключений. Вона бачила, що дійсно, під дах її будинку, де вона проживає, йде якийсь провід, але впевнена, що він, проходячи через горище їхнього будинку простягався далі, до будинку сусідів, який розташований за їхнім. У її присутності працівники РЕМ до подвір`я будинку АДРЕСА_3 не заходили, куди провід йде і до чого був підключений не бачили і не перевіряли. Працівники РЕМ склали Акт, який є незаконним та не відповідає фактичним обставинам. 
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 10 березня  2020 року позов ОСОБА_1 до АТ «Одесаобленерго», третя особа, ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання дій відповідача неправомірними, визнання недоведеним факту порушення правил споживання електроенергії у виді крадіжки електроенергії позивачем, визнання Акту №8002878 від 08.11.2018р. про порушення правил користування електроенергією недійсним та визнання рішення комісії Болградського    РЕМ від 06.12.2018р. (протокол №28) таким, що ухвалене на підставі недійсного Акту  про порушення правил користування електроенергією, задоволено в повному обсязі.
Суд визнав недійсним Акт №8002878, складений 08.11.2018р. працівниками постачальника електроенергії АТ «Одесаобленерго» про порушення споживачем ОСОБА_1 (договір, особистий рахунок № НОМЕР_1 ) правил користування електричною енергією;
визнав недоведеним факт порушення ОСОБА_1 (договір, особистий рахунок №21144-86) правил споживання електроенергії у виді крадіжки електричної енергії шляхом незаконного підключення до електромережі відповідача;
визнав рішення комісії Болградського РЕМ від 06.12.2018р. (протокол №28) таким, що ухвалене на підставі недійсного Акту про порушення правил користування електроенергією;
визнав неправомірними дії Акціонерного товариства «Одесаобленерго» зі складання 08.11.2018р. Акту №8002878 про встановлення факту порушення ОСОБА_1 (договір, особистий рахунок №21144-86) правил споживання електроенергії у вигляді  крадіжки  електроенергії  шляхом  незаконного  підключення  до  електромережі;
стягнув з АТ «Одесаобленерго» на користь держави Україна судовий збір в сумі   3 363,20 грн. по 840,80 грн. за кожну вимогу немайнового характеру.
В апеляційній скарзі адвокат Оляш К.І. в інтересах відповідача, АТ «Одесаобленерго», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити  нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, сторони сповіщені належним чином.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5, 7 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Рішення суду (повне чи скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Суддя-учасник колегії Дрішлюк А.І. перебував у відпустці з 09 по 12 березня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом, а тому повне судове рішення виготовлене 15 березня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає  задоволенню  частково  за  таких  підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Відносини щодо постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, положеннями Закону України «Про електроенергетику» від 16 жовтня 1997 року №575/97-ВР  в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, який втратив чинність з 01.07.2019р., (далі – Закон №575/97-ВР) та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі – НКРЕКП) №312 від 14.03.2018р. (далі – ПРРЕЕ №312).
Згідно із частиною першою статті 714 ЦК України  за договором постачання енергетичними та іншою (ми) ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
 Відповідно до частин другої, третьої статті 27 Закону №575/97–ВР правопорушення в електроенергетиці тягне за собою встановлену законодавством України цивільну, адміністративну і кримінальну відповідальність. Правопорушеннями в електроенергетиці є, зокрема, крадіжка електричної і теплової енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики і споживання енергії без приладів обліку.
Згідно із п. 8.4.6. ПРРЕЕ №312, в разі виявлення у споживача порушень, зазначених у підпунктах 6-8 пункту 8.4.2 цієї глави 6-8, це самовільне підключення електроустановок, струмоприймачів або електропроводки до електричної мережі оператора системи з порушенням схеми обліку;  самовільне підключення електроустановок, струмоприймачів або електропроводки до електромережі, що не є власністю оператора системи, з порушенням схеми обліку;  використання «штучного нуля», що призвело до споживання необлікованої електричної енергії, положення цієї глави застосовуються за умови виявлення місця підключення до відповідних мереж, про що зазначається в Акті про порушення та позначається на схемі (крім випадків, передбачених цим пунктом).
В акті про порушення зазначаються відомості про дії представників оператора системи, вжиті для виявлення місця підключення (наприклад, використання спеціальних технічних засобів (із зазначенням їх типу та способу застосування), здійснення часткового демонтажу будівельних конструкцій, оздоблювальних матеріалів та/або демонтажу приладів чи їх захисних панелей тощо). В разі визнання споживачем факту здійснення самовільного підключення та ненадання оператору системи доступу до приміщень об`єкта споживача та/або дозволу здійснювати на його об`єкті демонтаж будівельних конструкцій та/або оздоблювальних матеріалів для виявлення місця підключення, про що зазначається в акті про порушення, положення цієї глави застосовуються без виявлення місця підключення. У цьому разі в акті про порушення зазначається ділянка електричної мережі, до якої здійснено самовільне підключення. 
В разі виявлення у споживача порушень, зазначених у підпунктах 5-8 пункту 8.4.2 цієї глави, зразки кабелів (проводів), через які було здійснено самовільне підключення, можуть вилучатися, про що робиться відповідний запис в акті про порушення. Місця вилучення зразків позначаються на схемі.
Відповідно до  8.2.5 ПРРЕЕ №312, в редакції, затверджених постановою НКРЕКП  №1525 від 18.07.2019р., в разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником оператора системи, від якого споживач одержує електричну енергію, порушень цих Правил, у тому числі фактів безоблікового споживання електричної енергії, на місці виявлення порушення у присутності споживача (представника споживача) або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки (за умови посвідчення цієї особи), оформлюється акт про порушення, згідно з формою, наведеною в додатку 8 до цих Правил.
Акт про порушення складається представниками оператора системи, які мають таке право згідно з посадовою інструкцією, пройшли відповідне навчання та інструктаж, після пред`явлення ними службових посвідчень.
В акті про порушення мають бути зазначені зміст виявленого порушення з посиланням на відповідні пункти цих Правил та всі необхідні для визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії параметри, що характеризують електроустановку споживача, схему підключення електроустановки споживача та її графічне зображення із зазначенням: меж балансової належності; перерізів та матеріалу всіх проводів (кабелів), наявних у схемі підключення;  номінальної сили струму спрацювання комутаційних апаратів, задіяних у схемі підключення;  фазування лічильника на дату оформлення акта про порушення.
Споживачі, представники оператора системи, інші особи, присутні при перевірці, під час здійснення перевірки електроустановок мають право здійснювати фото- та відеозйомку для фіксації виявлених порушень та/або відмови споживача (представника споживача або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки) підписувати акт про порушення, про що зазначається в акті про порушення.
В акті про порушення заповнюються всі графи та рядки без пропусків. Виправлення чи підчищення не допускаються. Текст повинен бути однозначним, без можливості подвійного тлумачення.
В акті зазначаються заходи, яких було вжито або яких необхідно вжити для усунення допущених порушень.
Акт про порушення складається у двох примірниках, один з яких передається або надсилається споживачеві.
Акт про порушення підписується представником (представниками) оператора системи, який (які) брали участь у перевірці, та споживачем (представником споживача) або іншою особою, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки (за умови посвідчення цієї особи).
В разі відмови споживача (представника споживача або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки) підписати акт про порушення в ньому робиться запис про відмову. У цьому разі акт про порушення вважається дійсним, якщо його підписали більше одного уповноваженого представника оператора системи та незаінтересована особа (представник житлово-експлуатаційної організації, балансоутримувача або управителя будинку, виборна особа будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення або представник органу місцевого самоврядування, інший споживач тощо) за умови посвідчення цієї особи або більше одного уповноваженого представника оператора системи, а відмова споживача (представника споживача або  іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки) підписувати акт про порушення підтверджується відеозйомкою.
До акту про порушення сторонами можуть бути додані пояснення, зауваження  та докази, перелік яких (за наявності) зазначається в цьому акті.
Представники оператора системи перед складанням акту про порушення зобов`язані повідомити споживача про його право внести пояснення та зауваження до акту, викласти мотиви своєї відмови від його підписання або підписати його без зауважень.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить  житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 11 грудня 2003 року (а.с. 31). Домоволодіння складається з двох житлових будинків, в одному з яких проживає  позивач ОСОБА_1 з дружиною, в іншому, його дочка ОСОБА_2 зі своїм  чоловіком  ОСОБА_4 .. Будинок обладнаний електропостачанням з лічильником і газопостачанням.
24 червня 2015 року  між  позивачем ОСОБА_1 та відповідачем, АТ «Одесаобленерго», укладено договір №21208-86 про користування електричною  енергією, за умовами якого передбачено, що споживач електричної енергії зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-технічних документів та договору, забезпечувати технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів, забезпечувати збереження приладів обліку і пломб на них у разі розміщення приладу обліку в квартирі або на іншому об`єкті споживача, оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та ПКЕЕ, надавати розрахункові документи на вимогу представників енергопостачальника для перевірки правильності оплати та відповідності записів у них показанням  приладу обліку та інше, а електропостачальник має право, у тому числі перевіряти справність приладу обліку, знімати показання відповідно до умов договору та проводити обстеження електроустановок споживачів щодо виявлення споживання електричної енергії поза приладами обліку (а.с.  32-33).
08 листопада 2018 року працівниками АТ «Одесаобленерго» в особі працівників Болградського РЕМ, був складений Акт №8002878, згідно якого споживачем ОСОБА_1 порушено правила користування електричною енергією у виді крадіжки електричної енергії шляхом незаконного підключення до електромережі відповідача (а.с. 25-25зв).
Згідно Акту №7202196 від 08.11.2018р. про встановлення/зміну/технічну перевірку/контрольний огляд/пломбування/збереження пломб вузла обліку (засобу обліку), на об`єкті споживача ОСОБА_1 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , складено Акт про порушення правил споживання електроенергії   (а.с.  6-7, 25-26);
З протоколу №28 від 06.12.2018р. із додатком (розрахунком) засідання комісії Болградського РЕМ з огляду актів про порушення ПРРЕЕ вбачається, що рішенням комісії у присутності ОСОБА_4 , – представника за довіреністю, виявлено порушення позивачем ПРЕЕ у виді самовільного підключення струмоприймача до електричної мережі, що належить енергопостачальнику, підключення без врахування фазного проводу від кронштейну на ввід у будинок АДРЕСА_4 під кришу будинку, виявити дане порушення при зніманні показань неможливо. Розрахунок обсягу та вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення споживачем ПРРЕЕ виконано у відповідності до п. 3.1.6 Методики визначення обсягу та вартості необлікованої внаслідок порушення споживачем ПРРЕЕ, затвердженої постановою Національної комісії регулювання електроенергії України від 04.05.2006р. №562 (зі змінами та доповненнями, яка з 27.07.2019р. втратила чинність), за 6640 кВтгод позивачу нараховане 10 375,20 грн.; представник ОСОБА_4 у протоколі зазначив, що з протоколом та Актом не згоден (а.с. 8-9, 27-28).
Свідки ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , які є працівники Болградського РЕМ, в судовому засіданні засвідчили, що 08.11.2018р. при обході було виявлено несанкціоноване підключення до будинку АДРЕСА_2 :  оголений провід йшов до будинку АДРЕСА_3 від відводу проводу з кронштейну стовпа електромережі до будинку АДРЕСА_5 , входив під його дах. У зв`язку з цим була викликана чергова бригада РЕМ, яка виміряла навантаження на цьому несанкціонованому проводі і вимірювальний прилад показав, що споживання електроенергії є; куди саме був підключений інший кінець проводу сказати не могли, оскільки до двору їх, працівників РЕМ, дочка власника, що присутня у судовому засіданні, ОСОБА_2 , не пустила; він впевнений, що споживання було підключено у будинку АДРЕСА_3 , хоча мешканці будинку це категорично спростовували (вийшла ще дружина власника, але розмовляти і підписувати акт відмовилася); ОСОБА_2 також відмовилася підписати Акт, пішла на роботу, і тому юрист РЕМ пішов до міської ради та запросив свідків; втручання в роботу лічильника виявлено не було, оскільки там стоїть магнітна пломба і вона не була порушена; оскільки було виявлено порушення  викрадення електрики, то був складений Акт №8002878, працівників поліції не викликались.
Свідки ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 , які є працівниками Болградської міської раді засвідчили, що юрист Болградського РЕМ попросив їх бути свідками при складанні Акту правопорушення, оскільки ОСОБА_2 , яка присутня в залі судового засідання, відмовилася підписати Акт. 
Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того відповідач, АТ «Одесаобленерго», звертався до правоохоронних органів з метою розслідування та підтвердження факту крадіжки позивачем електроенергії, та не надав суду беззаперечних доказів – фото- і відео-фіксації правопорушення, з яких би чітко вбачався той факт, що зафіксований працівниками відповідача в Акті №8002878, що був складений 08.11.2018р. працівниками АТ «Одесаобленерго» в особі працівників Болградського РЕМ.
Тому, надаючи оцінку Акту №8002878, що був складений 08.11.2018р. працівниками АТ «Одесаобленерго» в особі працівників Болградського РЕМ про порушення споживачем ОСОБА_1 правил користування електричною енергією у виді крадіжки електричної енергії шляхом незаконного підключення до електромережі відповідача, вважає, що в ньому відображені лише припущення осіб, оскільки вони не довели докладними і послідовними діями самовільного підключення позивача до електромережі відповідача.
Крім того, виходячи з того, що сам Акт №8002878 від 08.11.2018р. складений з порушенням п. 8.2.5 ПРРЕЕ,  що діють з 14.03.2018р. на час складання Акту і визначали необхідні і обов`язкові дії для встановлення і доведення правопорушення, він не є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому є не чинним та таким, що не має породжувати правові наслідки.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня  2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року           у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції (995-004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях,   з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії»  (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов&apos;язує суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див.  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.  Spain) від  9  грудня 1994 року, серія A, N 303-A,  п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого  рішення  полягає  в  тому, щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість  оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland),  N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги  і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.    Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами  є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в частині вирішення вимог про встановлення факту проживання сторонами у справі однією сім`єю з 3 жовтня 2008 року по 18 грудня 2010 року.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні позивачем ОСОБА_1 , на його представником ОСОБА_12    не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження підстав позову, а саме, відсутність правових підстав для притягнення споживача до відповідальності за порушення ним правил користування електроенергією. 
Згідно із частинами першою та другою статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Таким чином, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що Акт про порушення №8002878 від  08.11.2018р., підписали три працівника Болградського РЕМ й у зв`язку із відмовою третьою особою ОСОБА_2 підписати складений Акт, два представника Болградської міської ради, що підтверджується наявними у справі копіями Акту про порушення №8002878 від 08.11.2018р. (а.с. 25), додатком 1 до акту про порушення: схемою електропостачання споживача від 08.11.2018р. (а.с. 26) та свідченнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , працівників Болградського РЕМ, та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , працівників Болградської міської ради.
Аналізуючи зміст Акту про порушення №8002878 від 08.11.2018р., складеного працівниками Болградського РЕМ, колегія суддів вважає, що вказаний Акт складений  у відповідності до п. 8.2.5. ПРРЕЕ №312, в редакції від 14.03.2018р., яка діяла на момент складання Акту №8002878.
Суд першої інстанції помилково виходив з того, що відповідач стверджує, про вчинення крадіжки споживачем ОСОБА_1 електроенергії, за яку передбачена відповідальність за статтею 51  КУпАП або  за  статтею 188 КК України  з  таких  підстав.
Як вбачається з Акту про порушення №8002878 від 08.11.2018р., складеного працівниками Болградського РЕМ, та протоколу №28 від 06.12.2018р. засідання комісії Болградського РЕМ з розгляду актів про порушення ПРРЕЕ, позивач ОСОБА_1 притягується до відповідальності за самовільне споживання електроенергії, а не за її крадіжку. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12.06.2009р.) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні   у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня   2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими та достовірними доказами те, що Акт №8002878 від 18.11.2018р. не відповідає вимогам чинного законодавства, й не породжує правові наслідки.
Тому, позовні вимоги ОСОБА_1  є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заяви представника АТ «Одесаобленерго» про закриття провадження у справі за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, за таких підстав.
21 серпня 2019 року представник відповідача, АТ «Одесаобленерго» звернувся до суду першої інстанції з заявою про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що, виходячи із сталої судової практики, висловленої у правовому висновку самостійне оскарження акту про порушення та протоколу комісії з розгляду акту про порушення не передбачено чинним законодавством та не є ефективним способом захисту порушеного права позивача.
Проте колегія суддів вважає, що суд зобов`язаний розглядати справу в межах заявлених вимог, а закриття провадження у справі фактично є відмовою в судовому захисті та порушенням принципу доступу до правосуддя.
Обрання неналежного способу захисту не є підставою для відмови у судовому розгляді, а це є підставою для відмови в позові.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 714 ЦК України, статті 26, 27 Закону України «Про електроенергетику» від 16 жовтня 1997 року №575/97-ВР, Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018р., у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції в частині вирішенні позовних вимог й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у закритті провадження у справі підлягає залишенню без змін.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Акціонерне товариство «Одесаобленерго» понесло і документально підтвердило витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 5 044, 80 грн., тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги частково присудженню з позивача   ОСОБА_1 на користь АТ «Одесаобленерго» підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 2 522,40 грн. (5 040,80 грн. : 2).
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційній суд у складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційна скаргу адвоката Оляш Катерини Ігорівни в інтересах Акціонерного  товариства  «Одесаобленерго» задовольнити частково.
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 березня 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одесаобленерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними, визнання недоведеним факту порушення правил споживання електроенергії у виді крадіжки електроенергії, визнання Акту №8002878 від 08 листопада 2018 року про порушення відповідачем правил користування електроенергією недійсним та визнання рішення комісії Болградського РЕМ від 06 грудня 2018 року (протокол №28) таким, що ухвалене на підставі недійсного Акту про порушення правил користування електроенергією, відмовити. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у закритті провадження у справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП:  НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , на користь Акціонерного товариства «Одесаобленерго», ідентифікаційний код: 00131713, зареєстроване місцезнаходження: м. Одеса, вул. Миколи Боровського, 28-Б, витрати по сплаті судового збору в сумі 2 522,40 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 15 березня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік