ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.03.2021 року          м.Дніпро         Справа №  912/2647/18
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді Мороза В.Ф. (доповідач),
суддів Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Спецагролізинг" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 13.10.2020  (суддя  Вавренюк Л.С.) 

у справі №912/2647/18 
за позовом: Державного підприємства "Спецагролізинг", м. Київ
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Слабоспіцького Анатолія Миколайовича, смт.Смолине, Маловиськівський район, Кіровоградська область
про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Державного підприємства "Спецагролізинг" до Фізичної особи-підприємця Слабоспіцького Анатолія Миколайовича  про визнання недійсним договору про надання послуг від 25.11.2015 з моменту укладення.
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 13.10.2020 у позові Державного підприємства "Спецагролізинг" до Фізичної особи-підприємця Слабоспіцького Анатолія Миколайовича відмовлено у повному обсязі.
В обґрунтування вказаного рішення  господарський суд зазначив, що позивачем не доведено,  що послуги за оспорюваними договорами є такими, що забезпечують саме потреби держави, а не власні потреби Державного підприємства "Спецагролізинг, як не доведено і  факту,  що послуги згідно оспорюваного договору було придбано за рахунок коштів державного бюджету, з огляду на що суд дійшов висновку, що позивачем не доведено підстав для розповсюдження сфери дії Закону України "Про здійснення державних закупівель" на правовідносини сторін при укладенні оспорюваного договору. 
Не погодившись з вказаним рішенням  Державним підприємством "Спецагролізинг" подано апеляційну скаргу, згідно якої  апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 13.10.2020 у справі №912/2647/18 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги Державного підприємства "Спецагролізинг".
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №912/2647/18 визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Паруснікова Ю.Б., Кузнецова В.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.12.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства "Спецагролізинг" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 13.10.2020 у справі №912/2647/18  залишено без руху та надано скаржнику строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору у сумі 2 643,00 грн.
Апелянтом усунено недоліки апеляційної скарги.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю члена колегії суддів судді Паруснікова Ю.Б., для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Чередко А,Є., Кузнецова В.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Спецагролізинг" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 13.10.2020 у справі №912/2647/18.
У зв`язку з усуненням обставин, які обумовили здійснення повторного автоматизованого розподілу судової справи, згідно протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду, справу №912/2647/18 передано колегії у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Паруснікова Ю.Б., Кузнецова В.О. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.02.2021 судове засідання по справі №912/2647/18  призначено  на 04.03.2021. 
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній не погоджується з доводами, викладеними позивачем та зазначає, що позивач є державним комерційним підприємством  у розумінні ст. 74 ГК України, отже є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту і несе відповідальність  за наслідками своєї  діяльності усім  належним йому на праві  господарського відання майном. Отже позивач не є «замовником» в розумінні  Закону України  «Про здійснення державних закупівель» у редакції, яка діяла на час  укладення спірного договору, а тому  застосування процедури закупівель, передбаченої вказаним Законом  не вимагалося, тому відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним. Окрім того відповідач зазначає, що висновок експертизи, наявний в матеріалах справи, спростовує доводи позивача щодо підроблення відповідачем  документів, що стосуються оскаржуваного договору. 
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю члена колегії суддів судді Кузнецова В.О., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи №912/2647/18 визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Паруснікова Ю.Б., Чередко А.Є.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.03.2021 колегією суддів у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є. прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Спецагролізинг" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 13.10.2020 у справі №912/2647/18.
В судове засідання 04.03.2021 інші учасники справи крім позивача  не з`явилися. Повідомлялися про час розгляду справи. 
Відповідачем подано клопотання про розгляд справи без участі представника за наявними матеріалами. 
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин, заслухавши пояснення представника позивача та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.11.2015 між Державним підприємством "Спецагролізинг" (замовник) та Фізичною особою - підприємцем Слабоспіцьким А.М. (виконавець) укладено договір про надання послуг (далі - Договір), згідно умов якого виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику послуги з перевезення, проведення діагностики, технічного обслуговування та ремонту сільськогосподарської техніки - 2 (двох) зернозбиральних комбайнів КЗС-812СХ, зав.номер 234 та 328 (далі - Техніки) та їх складових частин, у тому числі з використання матеріалів (запасних частин) як замовника, так і спеціально замовлених виконавцем. Замовник бере на себе зобов`язання прийняти й оплатити ці послуги, а також вартість використаних матеріалів (запасних частин) виконавця в розмірі, строки та в порядку, що передбачені умовами цього Договору (п. 1.1. Договору).
Відповідно до п.1.2 Договору перелік робіт з технічного обслуговування та/або ремонту, а також перелік матеріалів, що використовуються, вказуються в актах приймання-передачі наданих послуг, які є невід`ємною частиною Договору.
Вартість послуг погоджується сторонами щодо кожного виду робіт і вказується в акті приймання-передачі наданих послуг, який є невід`ємною частиною Договору (п.2.1  Договору). 
Крім вартості послуг, зазначених в п.2.1. Договору, замовник оплачує виконавцю вартість матеріалів (запасних частин) використаних ним для виконання п. 1.1. Договору, вартість яких, вказується в акті приймання-передачі наданих послуг (п. 2.2. Договору).
Пунктом  2.4 Договору передбачено, що  Акти приймання-передачі наданих послуг можуть надаватись виконавцем замовнику частинами, по мірі виконання певних етапів проведення перевезення, діагностики, технічного обслуговування, ремонту техніки, тощо.
Оплата послуг і матеріалів (запасних частин) здійснюється замовником шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця після підписання сторонами акта приймання-передачі наданих послуг (п. 2.5. Договору).
Договір набуває чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним Договором (п. 8.1. Договору).
На виконання умов Договору  відповідачем  було надано послуги, передбачені умовами договору, про що сторонами підписано Акти прийому-передачі наданих послуг, які надано в матеріали справи. 
Звертаючись з позовною заявою про визнання недійсним Договору  про надання послуг від 25.11.2015 з моменту його укладення, позивач зазначає, що згідно Актів прийому-передачі наданих послуг за період з листопада 2015 по серпень 2016 (від 26.11.2015, 18.01.2016, 01.02.2016, 10.02.2016, 15.02.2016, 21.02.2016, 01.03.2016, 10.03.2016, 01.04.2016, 14.04.2016, 27.05.2016, 04.08.2016), підписаних сторонами на виконання умов Договору, вартість послуг складає 553   000,00 грн., що перевищує  встановлене законодавством порогове значення ціни договору, а відтак порушено сторонами порядок укладення спірного Договору від 25.11.2015, що є підставою для визнання такого договору недійсним.
Окрім того позивач зазначає, що в порушення ч. 4 ст. 40 Законом України "Про здійснення державних закупівель" при вчиненні оспорюваного у даній справі правочину не була проведена процедура закупівель, а тому договір про надання послуг від 25.11.2015 є недійсним згідно зі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог господарський суд зазначив, що позивачем не доведено,  що послуги за оспорюваними договорами є такими, що забезпечують саме потреби держави, а не власні потреби Державного підприємства "Спецагролізинг", зокрема з метою створення  мережі технічного сервісу чи для здійснення інших видів господарської діяльності  підприємства, які передбачають одержання доходу, як не доведено і  факту,  що послуги згідно оспорюваного договору було придбано за рахунок коштів державного бюджету, з огляду на що суд дійшов висновку, що позивачем не доведено підстав для розповсюдження сфери дії Закону України "Про здійснення державних закупівель" на правовідносини сторін при укладенні оспорюваного договору. 
Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Кіровоградської області з огляду на наступне. 
Відповідно до   статті 11 Цивільного кодексу України   підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1   ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1   ст.628 ЦК України   передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу   ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною 1     статті 215 Цивільного кодексу України     підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6     статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1-5     статті 203 Цивільного кодексу України     зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до положень   ст. 204 ЦК України   правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом частині 3     статті 215 Цивільного кодексу України     якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав та із застосуванням наслідків, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, та настання відповідних наслідків. При цьому обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
На момент виникнення спірних правовідносин їх регулювання здійснювалось   Законом України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014 № 1197-VII   (з подальшими змінами), який втратив чинність 01.08.2016 (далі - Закон). Цей   Закон   встановлював  правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього   Закону   є створення конкурентного середовища у сфері державних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до визначення основних термінів, які наведено в статті 1 вказаного Закону визначено:
договір про закупівлю - договір, який укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари;
замовники -  органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.
послуги - будь-який предмет закупівлі (крім товарів і робіт), зокрема, транспортні послуги, освоєння технологій, наукові дослідження, науково-технічні (експериментальні) розробки, медичне та побутове обслуговування, лізинг, найм (оренда), а також фінансові та консультаційні послуги, поточний ремонт (п.п. 4, 9, 20 ч. 1 ст. 1 Закону).
Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель" цей Закон застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт та послуг за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1 мільйон 500 тисяч гривень.
В силу приписів частини 5 статті 2  Закону України "Про здійснення державних закупівель" забороняється укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування цього Закону.
За приписами частин 1, 4 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" договір про закупівлю укладається в письмовій формі відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Забороняється укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.
Як вбачається зі змісту Статуту Державного підприємства «Спецагролізинг», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 15.11.2011 № 620, наданого в матеріали справи, останнє засноване на основі державної власності та входить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України і підзвітний йому.
Відповідно до пункту 3.1 Статуту Державного підприємства "Спецагролізинг" підприємство створене з метою сприяння матеріально-технічному забезпеченню  аграрно-промислового комплексу України,  реалізації державної політики  в агропромисловій сфері, забезпечення ефективного функціонування і розвитку виробництва шляхом передачі товаровиробникам на умовах лізингу сільськогосподарської техніки та обладнання, надання виробничих  послуг,  організації технічного сервісу.
Пунктом 4.2. Статуту визначено, що підприємство організовує роботу з питань статутного спрямування, здійснює свою діяльність на засадах госпрозрахунку.
Згідно п. п. 7.3, 7.4 Статуту прибуток підприємства, що залишився після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на оплату праці, оплату відсотків по кредитах банків, внесення передбачених законодавством України податків, інших платежів до державного та місцевих бюджетів та державних цільових фондів, залишається у повному його розпорядженні. Розподіл прибутку (доходу) підприємства здійснюється відповідно до затвердженого фінансового плану з урахуванням вимог Господарського кодексу України та інших законів.
Підприємство утворює за рахунок прибутку (доходу) спеціальні (цільові) фонди, призначені для покриття витрат, пов`язаних з їх діяльністю: амортизаційний фонд; фонд споживання (оплати праці); фонд розвитку виробництва; резервний фонд.
Пунктом 8.1. Статуту визначено, що господарська діяльність підприємства здійснюється відповідно до фінансового плану, який затверджується Уповноваженим органом управління.
Отже у розумінні ч.1 ст. 74 Господарського кодексу України позивач є державним комерційним підприємством, яке утворене з метою здійснення господарської діяльності для задоволення як державних так і власних потреб,  є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном. 
28.07.2010 постановою Кабінету Міністрів України № 648 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для фінансової підтримки заходів в агропромисловому комплексі на умовах фінансового лізингу (далі - Порядок), згідно п. 1 якого, Порядок визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті Мінагрополітики за програмою "Фінансова підтримка заходів в агропромисловому комплексі на умовах фінансового лізингу" (далі - бюджетні кошти), для забезпечення суб`єктів господарювання (далі - лізингоодержувачі) племінними нетелями та коровами, а також вітчизняною сільськогосподарською технікою і обладнанням (далі - техніка). Головним розпорядником бюджетних коштів і відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінагрополітики, одержувачем бюджетних коштів - ДП "Спецагролізинг" (лізингодавець).
Згідно п. 3 Порядку бюджетні кошти надаються на поворотній основі на підставі угод між Мінагрополітики і лізингодавцем. Закупівля техніки за бюджетні кошти здійснюється в установленому законом порядку.
Відповідно до п. 4 Порядку Мінагрополітики на підставі договору про надання безвідсоткової позики перераховує бюджетні кошти із свого реєстраційного рахунка, відкритого у Казначействі, на рахунок 3712 "Рахунки інших клієнтів Казначейства", відкритий лізингодавцем у Казначействі. Лізингодавець використовує бюджетні кошти для проведення розрахунків з постачальниками на підставі договорів поставки. Повернення бюджетних коштів здійснюється шляхом перерахування частини лізингових платежів від лізингоодержувачів до лізингодавця на підставі договорів фінансового лізингу.
Згідно з п. 5 Порядку лізингоодержувачі відповідно до умов договору фінансового лізингу вносять плату (лізингові платежі), що складається із сум відшкодування частини вартості предмета лізингу та сум винагороди лізингодавця за техніку, що передаються на умовах фінансового лізингу, яка становить 5 відсотків річних невідшкодованої вартості предмета лізингу.
Лізингові платежі в частині відшкодування вартості техніки, племінних нетелей та корів вносяться лізингоодержувачами на рахунок лізингодавця, відкритий в органах Казначейства. Казначейство перераховує зазначені кошти протягом трьох робочих днів на рахунки, відкриті в органах Казначейства для обліку надходжень державного бюджету відповідно до законодавства.
Кошти, що надходять як комісія за передані в лізинг техніку, племінні нетелі та корови, використовуються лізингодавцем згідно із затвердженим фінансовим планом.
Таким чином господарська діяльність  позивача передбачає, одержання прибутку, у тому числі і від лізингу, як для забезпечення інтересів держави так і на власні потреби, які останній використовує згідно із затвердженим фінансовим планом.
Здійснюючи власну  господарську діяльність позивачем з відповідачем  було укладено Договір про надання послуг від 25.11.2015 предметом  якого є надання замовнику послуги з перевезення, проведення діагностики, технічного обслуговування та ремонту сільськогосподарської техніки - 2 (двох) зернозбиральних комбайнів КЗС-812СХ, зав.номер 234 та 328 та їх складових частин. За вказаним договором позивачем було підписано акти прийому-передачі наданих послуг без зауважень та оплачено надані послуги у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає,  що згідно із статутом він  не мав права діяти інакше, аніж для реалізації  державної програми «Фінансова підтримка  заходів  в агропромисловому  комплексі на умовах фінансового лізингу», яка фінансується виключно  за рахунок бюджетних асигнувань державного бюджету України для Міністерства аграрної політики  та продовольства України, а тому жодних інших джерел фінансування у позивача не має. 
Разом з тим, як вже було зазначено, пунктом 5 Порядку №648 від 28.07.2010 передбачено, що лізингоодержувачі відповідно до умов договору фінансового лізингу вносять плату (лізингові платежі), що складається із сум відшкодування частини вартості предмета лізингу та сум винагороди лізингодавця за техніку, племінних нетелей та корів, що передаються на умовах фінансового лізингу, яка становить 5 відсотків річних невідшкодованої вартості предмета лізингу. Кошти, що надходять як комісія за передані в лізинг техніку, племінні нетелі та корови, використовуються лізингодавцем згідно із затвердженим фінансовим планом.
Окрім того згідно п. п. 7.3, 7.4 Статуту ДП «Спецагролізинг» прибуток підприємства, що залишився після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на оплату праці, оплату відсотків по кредитах банків, внесення передбачених законодавством України податків, інших платежів до державного та місцевих бюджетів та державних цільових фондів, залишається у повному його розпорядженні. Розподіл прибутку (доходу) підприємства здійснюється відповідно до затвердженого фінансового плану з урахуванням вимог Господарського кодексу України та інших законів. Підприємство утворює за рахунок прибутку (доходу) спеціальні (цільові) фонди, призначені для покриття витрат, пов`язаних з їх діяльністю: амортизаційний фонд; фонд споживання (оплати праці); фонд розвитку виробництва; резервний фонд.
В матеріали справи надано пояснювальну записку до фінансового плану на 2015 рік ДП «Спецагролізинг» з якої вбачається, що дохідна частина позивача  може бути сформована за рахунок: позитивної різниці між закупівельною ціною та ціною відвантаження лізингоотримувачу; комісії за користування лізинговими послугами; пені та штрафів за прострочення сплати платежів передбачених укладеними угодами; отримання частини бюджетної позики передбаченої кошторисом  міністерства на 2015. 
Колегія зазначає, що укладений між сторонами договір та складені до нього Акти прийому-передачі наданих послуг не містять будь-яких посилань,  що зазначені послуги  забезпечують потреби держави чи такі роботи здійснюються  за рахунок  бюджетних коштів. 
З урахуванням  мети та предмету  діяльності позивача, визначеної в Статуті, враховуючи умови оспорюваного договору, господарський суд дійшов висновку, що послуги   за Договором від 25.11.2015 надані не для потреб держави, а з метою належної реалізації  підприємством своїх технічних  функцій, зокрема з метою створення мережі технічного сервісу чи для здійснення інших видів господарської діяльності підприємства, які передбачають одержання доходу. 
Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, та зазначає, що позивач, може використовувати кошти, які отримує, у тому числі, і з лізингових платежів, в частині винагороди за передачу на умовах фінансового лізингу предмету лізингу, згідно із затвердженим фінансовим планом і на власні потреби.
При цьому   позивачем не надано в матеріали доказів, які підтверджували б що послуги за оспорюваним договором є такими, що забезпечують саме потреби держави, а не власні потреби Державного підприємства "Спецагролізинг", як не надано і  затверджений фінансовий план на 2015 рік, в якому передбачено проведення відповідної процедури закупівлі та виділ коштів на надання вказаних послуг за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Мінагрополітики за програмою "Фінансова підтримка заходів в агропромисловому комплексі на умовах фінансового лізингу".
Щодо доводів апеляційної скарги,  що судом не взято уваги доводи позивача,  що сторонами договору  було допущено дроблення ціни послуг, з метою уникнення  дотримання принципів державних закупівель колегія зазначає наступне. 
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України  "Про здійснення державних закупівель" передбачено, що цей Закон застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт та послуг за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1 мільйон 500 тисяч гривень.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що згідно Актів прийому-передачі наданих послуг за період з листопада 2015 по серпень 2016 (від 26.11.2015, 18.01.2016, 01.02.2016, 10.02.2016, 15.02.2016, 21.02.2016, 01.03.2016, 10.03.2016, 01.04.2016, 14.04.2016, 27.05.2016, 04.08.2016), підписаних сторонами на виконання умов Договору від 25.11.2015, вартість послуг складає 553   000,00 грн.
Разом з тим колегія зазначає, що предметом Договору від 25.11.2015 є послуги з перевезення, проведення діагностики, технічного обслуговування та ремонту сільськогосподарської техніки - 2 (двох) зернозбиральних комбайнів КЗС-812СХ, зав.номер 234 та 328 та їх складових частин.
Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що Акти прийому-передачі наданих послуг від 14.04.2016 (два акти), від  27.05.2016, від 04.08.2016 не стосуються предмету Договору у даній справі. 
При цьому матеріалами справи підтверджується, що між сторонами були укладені і інші договори про надання послуг з перевезення, проведення діагностики, технічного обслуговування та ремонту сільськогосподарської техніки, а саме: від 21.12.2015 (за твердженням відповідача 25.11.2015), від 04.04.2016, від 01.06.2016, від 02.06.2016, від 29.06.2016, які були предметом розгляду спору у справах №912/2647/18 та №912/1316/19 та в межах яких ДП «Спецагролізинг» просило визнати такі договори недійсними, оскільки вони фактично складають єдиний правочин та були укладені з метою подрібнення предмету договору для уникнення укладення договору в порядку, передбаченому Законом України "Про здійснення державних закупівель". 
Судами надавалася оцінка наведеним обставинам та встановлено недоведеність апелянтом порушення порядку укладення цих договорів та їх укладення з метою ухилення від проведення державних закупівель, оскільки по кожному спірному договору виконувались роботи по різній техніці (комбайнам), а вартість таких робіт  не перевищувала поріг закупівель визначений Законом у розмірі  200 000,00 грн. 
Враховуючи, що предметом Договору від 25.11.2015, є послуги з перевезення, проведення діагностики, технічного обслуговування та ремонту сільськогосподарської техніки - 2 (двох) зернозбиральних комбайнів КЗС-812СХ, зав.номер 234 та 328 та їх складових частин, сума вартості таких послуг за актами прийому-передачі наданих послуг, які стосуються зазначених комбайнів,  не перевищує поріг закупівель визначений Законом.
З огляду на викладене, колегія зазначає, що апелянтом не доведено укладення спірного договору з метою порушення принципів  державних закупівель, передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель», а тому не доведено і ознак дроблення договору.
Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування в порядку   ст. 74 ГПК України    наявності підстав для визнання договору про надання послуг від 25.11.2015 недійсним на підставі ч. 1   ст. 203 ЦК України, оскільки останнім не доведено поширення дії Закону України «Про здійснення державних закупівель» на правовіносини, що виникли між сторонами у даній справі. 
Щодо доводів апеляційної скарги, що судом не надано оцінки експертному висновку колегія зазначає, що заперечуючи факт укладення договору з відповідачем останнім було поставлено під сумнів достовірність наданих відповідачем в матеріали справи Договору про надання послуг від 25.11.2015 та додатку 1 до актів прийому-передачі наданих послуг від 01.02.2016, від 10.02.2016, від 01.03. 2016, від 10.03.2016, від 01.04.2016. Обґрунтовуючи вказані обставини позивач зазначав, що  відповідачем здійснено заміну  першої сторінки власного екземпляру  спірного договору та змінено умови  укладеного договору щодо  предмету договору. 
З висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів  від 10.03.2020, проведеного на виконання ухвали господарського суду Кіровоградської області від 03.01.2019 у справі №912/2647/18, вбачається, що текст на першому та другому аркуші  Договору про надання послуг від 25.11.2015 та в Акті прийому-передачі наданих послуг  за Договором про надання послуг від 25.11.2015  виконаний одночасно, тобто в один друкуючий цикл; відтиск печатки ФОП Слабоспіцького Анатолія Миколайовича на договорі та акті прийому-передачі наданих послуг нанесені в один період часу; у договорі та Акті прийому - передачі наданих послуг до договору спочатку був виконаний друкований текст документів, поверх якого виконані відтиски печатки ДП "Спецагролізинг"; папір першого, другого аркушів договору та акту прийому - передачі наданих послуг до договору співпадає між собою за всіма визначеними показниками, що свідчить про їх спільну родову та групову належність; відтиски печатки ФОП Слобоспіцького А.М. на додатках 1 до актів прийому - передачі наданих послуг, виконані  найвірогідніше у квітні 2016 року. 
Таким чином висновком експертів підтверджується що спірні документи були виготовлені приблизно  у період їх укладення та  спростовуються доводи позивача про підробку їх що відповідачем   після відкриття провадження у даній справі. 
Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже апелянтом не доведено належними та допустимими доказами що діяльність по наданню техніки  на умовах фінансового лізингу не передбачає отримання прибутку, як  не доведено, що надані послуги за спірним договором забезпечують інтереси саме держави, а не потреби позивача та відповідно не надано доказів, що кошти витрачені  на оплату послуг за договором  здійснено  з бюджетних коштів, що надані за програмою «Фінансова  підтримка заходів в агропромисловому  комплексі на умовах фінансового лізингу.
Щодо доводів апеляційної скарги, що саме відповідач повинен був довести правомірність  укладення спірного договору колегія зазначає, що  важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.  
17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.
В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до   статті 129 Господарського процесуального кодексу України   судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.
Керуючись статтями   269,   275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державного підприємства "Спецагролізинг" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 13.10.2020  у справі №912/2647/18 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 13.10.2020  у справі №912/2647/18 залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Спецагролізинг".
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.03.2021

Головуючий суддя                                                                                В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                                    Ю.Б.Парусніков

Суддя                                                                                                    А.Є.Чередко