ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року	Львів	Справа № 465/1300/19 пров. № А/857/1888/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Пліша М. А., 
з участю секретаря судового засідання -   Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 21 грудня 2020 року  у справі № 465/1300/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського Управління патрульної поліції у Львівській області Бабяк Дар`ї Георгіївни, поліцейського Управління патрульної поліції у Львівській області Буряка В.О., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області про скасування постанови, стягнення моральної та матеріальної шкоди,-

суддя в 1-й інстанції - Дзеньдзюра С. М.,
час ухвалення рішення - 21.12.2020 року, 
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення - не зазначена,

                                                         в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Управління патрульної поліції  у Львівській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського Управління патрульної поліції у Львівській області Бабяк Дар`ї Георгіївни, поліцейського Управління патрульної поліції у Львівській області Буряка В. О., в якому із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати незаконними дії поліцейського патрульної поліції УПП у Львівській області щодо застосування заходу забезпечення провадження у справі за правопорушенням щодо ОСОБА_1 за ч.3 ст.122 КУпАП, шляхом складання акту про огляд та тимчасове вилучення транспортного засобу від 21 лютого 2019 року; визнати незаконною та скасувати постанову УПП у Львівській області серії НК №524970 від 27 лютого 2019 року щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП, стягнути 1950 грн. в рахунок відшкодування завданої йому матеріальної шкоди та 1000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Франківського районного суду міста Львова  від 21 грудня 2020 року позов задоволено частково. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія НК №524970 від 27 лютого 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП скасовано та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в цій  частині прийняте з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд за наявності доказів протиправного діяння особи, яка завдала шкоду позивачу, причинний зв`язок між ними та з урахуванням, що шкода відшкодовується незалежно від вини, неправильно застосував норму матеріального права, шляхом неправильного тлумачення закону, а саме: суд, вказуючи на неправомірність постанови та автоматичне скасування акту огляду та тимчасового вилучення ТЗ, на думку апелянта, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання дій службової особи (поліцейського) незаконними та відшкодування шкоди з підстав відсутності заявлення позивачем клопотання про залучення в якості відповідача Департамент патрульної поліції України, який є юридичною особою. Зазначає, що відповідно до ст.19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до вказаного закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Отже, на думку апелянта, обов`язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, не на орган, а на державу Україна, а відтак кошти на відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди належить стягнути саме з Державного бюджету України. Просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити. В решті рішення суду залишити без змін.
Представник відповідачів подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції, на його думку, прийняв рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає. Вважає, що визнання протиправною постанови само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду. Суд правильно зазначив, що Управління патрульної поліції у Львівській області не є самостійною юридичною особою, а відтак не наділено процесуальною правоздатністю. При цьому, з клопотанням про залучення до участі в справі співвідповідача ДПП України, позивач не звертався. Таким чином, вважає доводи апеляційної скарги є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.
Учасники справи в судове засідання повторно не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2019 року поліцейським Управління патрульної поліції у Львівській області Буряком В. О. був складений акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу ВАЗ 2103 д.н. НОМЕР_1 відповідно до ст.265 КУпАП. 
27 лютого 2019 року поліцейським Управління патрульної поліції у Львівській області, молодшим лейтенантом поліції Бабяк Д. Г. винесено постанову серії НК № 524970 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно позивача про те, що він 21 лютого 2019 року о 11 год. 30 хв. в м.Львові по вул.Данилишина, 2 здійснив зупинку транспортного засобу безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території, що створило перешкоду іншим транспортним засобам, чим порушив п.п. 15.9и та 15.10а Правил дорожнього руху України, відповідальність за яке передбачена за ч.3 ст.122 КУпАП. Цією постановою на позивача було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.
Не погоджуючись з вказаними діями та постановою відповідачів, позивач звернувся з позовом в суд.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що наведені в матеріалах справи докази, надані сторонами та досліджені судом, не дають підстав зробити висновок, що саме транспортний засіб позивача здійснив зупинку безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території що створило перешкоду іншим транспортним засобам. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом скасування оскаржуваної постанови. Щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, то суд вважав, що такий позов заявлено до неналежного відповідача, яким є УПП у Львівській області. При цьому, з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача Департаменту патрульної поліції України, позивач чи його представник у передбаченому процесуальному порядку не звертався.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, в якому просив визнати незаконними дії поліцейського патрульної поліції УПП у Львівській області щодо застосування заходу забезпечення провадження у справі за правопорушенням щодо ОСОБА_1 за ч.3 ст.122 КУпАП, шляхом складання акту про огляд та тимчасове вилучення транспортного засобу від 21 лютого 2019 року; визнати незаконною та скасувати постанову УПП у Львівській області серії НК №524970 від 27 лютого 2019 року щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП, стягнути 1950 грн в рахунок відшкодування завданої йому матеріальної шкоди та 1000 грн моральної шкоди.
Матеріалами справи стверджується, що рішенням Франківського районного суду міста Львова  від 21 грудня 2020 року позов задоволено частково, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія НК №524970 від 27 лютого 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП скасовано та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. 
Рішення в цій частині учасниками справи не оскаржується.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій поліцейського щодо застосування заходу забезпечення провадження у справі шляхом складання акту про огляд та тимчасове вилучення транспортного засобу, то колегія суддів зазначає наступне.
Ч.3 ст. 286 КАС України передбачає, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Так, встановлений частиною третьою ст. 286 КАС України перелік можливих судових рішень є вичерпним, і не передбачає право суду визнавати дії суб`єкта владних повноважень протиправними у даній категорії справ, при цьому складений поліцейським патрульної поліції УПП у Львівській області акт виключно фіксує певні факти та не є для позивача документом, який безпосередньо породжує для нього будь-які права чи обов`язки.
Таким чином, згідно з положеннями ч.3 ст.286 КАС України колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що  позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними дій поліцейського патрульної поліції УПП у Львівській області щодо застосування заходу забезпечення провадження у справі шляхом складання акту про огляд та тимчасове вилучення транспортного засобу, задоволенню не підлягають.
Крім того, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконним акту огляду та вилучення транспортного засобу від 21 лютого 2019 року, скасувавши постанову серії НК № 524970 від 27 лютого 2020 року про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.122 КУпАП, окремо визнання такого акту не потребує. 
Щодо вимоги про відшкодування матеріальних збитків та стягненням моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на те, що ст.286 КАС України чітко визначено наслідки розгляду справи такої категорії і такого способу захисту порушеного права як вказав у цій справі позивач при розгляді такої категорії справ не визначено. 
Разом з тим, ч.5 ст.21 КАС України передбачає, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах вимоги в частині відшкодування шкоди та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки не охоплюються наслідками розгляду справ, передбачених ст.286 КАС України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеними вище мотивами, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій поліцейського щодо застосування заходу забезпечення провадження у справі шляхом складання акту про огляд та тимчасове вилучення транспортного засобу та відшкодування шкоди, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.316 КАС України  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 229, 242,  243,  250,  268, 272,  286,  308,  310,  313,  315,  316, 321,  322,  325 КАС, суд, - 
                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Франківського районного суду міста Львова  від 21 грудня 2020 року  у справі № 465/1300/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 24 березня 2021 року.