ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/621/15-ц	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С. 	
Провадження № 22-ц/817/136/21 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Хома М. В., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін— позивачів ОСОБА_1 ,      ОСОБА_2 , їх представника - адвоката Суп М.Б.,                                                 представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката                                         Моленя Р.Б.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 606/621/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року. ухваленого суддею Ромазан Л.С., у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дарахівська сільська рада Теребовлянського району Тернопільської області, про повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки та усунення перешкод в її користуванні,-

                                       ВСТАНОВИВ:

        У березні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком.
       Обґрунтовуючи позовну заяву позивачі вказували, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (кожен окремо) є суміжними землекористувачами земельних ділянок на території Дарахівської сільської ради.
       Згідно висновку експертів судової земельно-технічної експертизи зовнішні межі та конфігурація земельних ділянок, якими фактично користуються землекористувачі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), не відповідають конфігурації схеми планово- картографічних матеріалів М 1:2000 с. Дарахів Теребовлянського району від 1964 року. Враховуючи точність масштабу 1:2000 планово-картографічних матеріалів с. Дарахів Теребовлянського району розбіжності лінійних промірів по межі ділянок можуть становити не менше 0.40 м.
       Площа зміщення земельної ділянки зі сторони ОСОБА_3 в сторону земельної ділянки ОСОБА_1 складає - 43 кв.м. Площа зміщення земельної ділянки зі сторони ОСОБА_3 в сторону земельної ділянки ОСОБА_2 складає -170 кв.м.
       Позивачі вважають що їх право землекористування було порушено зі сторони відповідача, і просили зобов`язати ОСОБА_3 повернути їм самовільно зайняті частини земельних ділянок та усунути перешкоди у їх користуванні.
       Справа розглядалась судами неодноразово.
       Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 08 грудня 201 б року, позов задоволено.
       Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення ОСОБА_3 самовільно зайнятої нею частини земельної ділянки площею 170 кв.м, що знаходиться на території Дарахівської сільської ради, Теребовлянського району згідно висновку судової земельно-технічної експертизи з додатками №2, проведеної Тернопільським відділенням Київського НДІСЕ18 квітня 2016 року № 65/16-22. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення ОСОБА_3 самовільно зайнятої нею частини земельної ділянки площею 43 кв.м., що знаходиться на території Дарахівської сільської ради Теребовлянського району згідно висновку судової земельно-технічної експертизи з додатками № 2, проведеної Тернопільським відділенням Київського НДІСЕ 18 квітня 2016 року № 65/16-22. Вирішено питання щодо судових витрат.
       Постановою Верховного Суду від 23 травня 2018 року рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 08 грудня 2016 року скасовано.         Передано справу № 606/621/15-ц на новий розгляд до Теребовлянського районного суду Тернопільської області.
       Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дарахівська сільська рада Теребовлянського району Тернопільської області, про повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки та усунення перешкод в її користуванні відмовлено.
       Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поступила апеляційна скарга, в якій апелянти просять апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Судові витрати в суді першої та апеляційної інстанції та витрати на проведення судових земельно- технічних експертиз в суді першої інстанції покласти на відповідача.
       У доводах апеляційної скарги апелянти посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.
       Зокрема, вказують про помилковість висновків суду першої інстанції щодо того, що позивачами не подано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 захопила частину їх земельних ділянок, у зв`язку із чим суд прийшов до переконання, що їхнє право користування земельними ділянками відповідачем не порушено.
       Зазначають, що відповідач ОСОБА_3 є користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) площею 0,30 га по АДРЕСА_2 . Земельні ділянки, які перебувають в користуванні позивачів та Відповідача є суміжні та мають спільні межі.
       Вказують, що згідно висновку експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 26 серпня 2015 року №316/15-22 станом на день дослідження розмір (площа) земельної ділянки, якою користуються ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 враховуючи точність облікової одиниці відповідає схемі планово - картографічних матеріалів с. Дарахів від 1964 року та земельно-кадастрові, книзі Дарахівської сільської ради. Розмір (площа) земельної ділянки, якою користуються ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), враховуючи точність облікової одиниці (заокруглення до 0,010 га.), більша і не відповідає схемі планово картографічних матеріалів с. Дарахів від 1964 року та земельно-кадастрові книзі Дарахівської сільської ради. Розмір (площа) земельної ділянки, якою користуються ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), враховуючи точність облікової одиниці менша і не відповідає схемі планово - картографічних матеріалів с. Дарахів від 1964 року та земельнокадастровій книзі Дарахівської сільської ради. Зовнішні межі та конфігурація земельних ділянок, якими фактичі- користуються землекористувачі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), не відповідають конфігурації схеми планові картографічних матеріалів м 1:2000 с. Дарахів Теребовлянського району за 1964 рік (див. додаток №4). Враховуючи вточність масштабу 1:2000 планово-картографічних матеріалів с. Дарахів Теребовлянського району розбіжності лінійних промінів по межі ділянок можуть становити по 1.5 м. (дод. 4). Має місце зміщення земельних ділянок між суміжними землекористувачами.
       Зазначають, що згідно висновку експерта за результатами судової земельно-технічної експертизи від 18 квітня 2016 року № 65/16-22 зовнішні межі та конфігурація земельних ділянок, якими фактично користуються землекористувачі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), не відповідають конфігурації схеми планово - картографічних матеріалів М 1:2000 с. Дарахів Теребовлянського району від 1964 року. Враховуючи точність масштабу 1:2000 планово-картографічних матеріалів с.Дарахів Теребовлянського району розбіжності лінійних промірів по межі ділянок можуть становити не менше 0.40 м. Згідно додатку №2 площа зміщення земельної ділянки зі сторони ОСОБА_3 в сторону земельної ділянки ОСОБА_1 складає - 43 кв.м. Площа зміщення земельної ділянки зі сторони ОСОБА_3 в сторону земельної ділянки ОСОБА_2 складає -170 кв.м.
       Таким чином, апелянти стверджують що вказані висновки доведять факт самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_3 частин земельних ділянок, що перебувають у користуванні позивачів, а відтак і порушення права користування землею .
       Вказують, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не спростувала доводи позивачів на обґрунтування заявлених позовних вимог, не підтвердила свої заперечення належними та допустимими доказами, не скористалася правом заявлення клопотання про проведення іншої експертизи у справі, яка б спростувала наявний у справі висновок про порушення та зміщення спільних меж земельних ділянок, якими ми користуємось в сторону її земельної ділянки.
       Апелянти звертають увагу суду на те, що підставою для подання позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою є створення їм, відповідачем перешкод у здійсненні повноважень щодо користування належним нам майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер такого порушення і наявність його в момент подання позову.          
       Вказують, що поза увагою суду залишився підтверджений висновком експерта факт того, що розмір (площа) земельної ділянки, якою користується ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), враховуючи точність облікової одиниці (заокруглення до 0,010 га.), більша і не відповідає схемі планово картографічних матеріалів с. Дарахів від 1964 року та земельно-кадастрові книзі Дарахівської сільської ради, а також має місце зміщення земельних ділянок між: суміжними землекористувачами, і площа зміщення земельної ділянки зі сторони ОСОБА_3 в сторону земельної ділянки ОСОБА_1 складає - 43 кв.м., а площа зміщення земельної ділянки зі сторони ОСОБА_3 в сторону земельної ділянки ОСОБА_2 складає -170 кв.м. 
       Таким чином вважать, що суд в даному випадку не застосував норми ст.103, ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, які підлягали застосуванню в частині захисту та відновлення порушеного відповідачем права позивачів користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом повернення ОСОБА_2 частини самовільно зайнятої ОСОБА_3 земельної ділянки площею 170 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 та частини самовільно зайнятої ОСОБА_3 земельної ділянки ОСОБА_1 площею 43 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 .
       На апеляційну скаргу поступив відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Моленя Р.Б., у якому сторона відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
       Зокрема вказує,що суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов правильних висновків, що відповідачем ОСОБА_3 не порушено право позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користування земельними ділянками.
       Окрім того, посилається на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року у даній справі, зазначивши що суд касаційної інстанції вказав, що право яке намагаються захистити позивачі у них не виникло. Зазначає, що позивачі не набули та не оформили відповідно до вимог Закону тих прав на земельні ділянки про які вони вказують у позовній заяві.
       Також зазначає, що вказуючи в апеляційній скарзі про факт користування земельними ділянками для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, позивачі не надають жодних правовстановлюючих документів на вказані земельні ділянки, а також не вказують саме правової підстави їх користування земельними ділянками.
       Вважає, що таким чином відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 .
       У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник - адвокат Суп М.Б. підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній.
       Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Молень Р.Б. заперечив проти апеляційної скарги, посилаючись на мотиви викладені у поданому відзиві на апеляційну скаргу.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
       У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
       За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Згідно з статтею 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
       Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право на земельні ділянки, які знаходяться в користуванні позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не порушено, позивачі не набули та не оформили відповідно до вимог земельного законодавства права на земельні ділянки, ділянки позивачів не сформовані та не зареєстровані у встановленому законом порядку, і суду не представили правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки.
       Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам Закону.
       Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. 
       За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством
       Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
       Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
       Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
       При розгляді спорів про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки, суд повинен перевірити чи набув право позивач користування спірною земельною ділянкою на підставі рішень органів місцевого самоврядування, земельна ділянка в установленому законом порядку з користування не вилучалась, права користування нею в установленому законом порядку не позбавлений, чи є дозвіл на розробку проекту землеустрою, чи приймалося рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, чи встановленні землевпорядними організаціями межі земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акту), що посвічує відповідне право, чи проводилася державна реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та чи присвоєний кадастровий номер на таку земельну ділянку. 
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Дарахівської сільської ради Теребовлянського району від 1 серпня 1996 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» матері позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0.69 га, з яких 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0.36 га для ведення особистого селянського господарства(т.2а.с.133). 
       Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24 листопада 2009 року, виданого державним нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори за реєстром №1-1866, ОСОБА_2 після смерті своєї матері ОСОБА_5 успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано Теребовлянським бюро технічної інвентаризації за позивачем 30 грудня 2009 року (т.2 а.с.124).
       Рішенням цієї ж ради від 27 квітня 1995 року № 18 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» чоловікові позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку загальною площею 0.84 га, з яких 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0.59 га для ведення особистого селянського господарства. Як вбачається із пояснення в засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 правоустановлюючі документи на зазначену земельну ділянку на ім"я її чоловіка ОСОБА_6 за час його життя не оформлялося.
       Судом також встановлено, що ОСОБА_1 стала власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 20 вересня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Дарахівської сільської ради Теребовлянського району 20 вересня 2012 року, та витягом про державну реєстрацію прав від 20 вересня 2012 року.
       Скасовуючи рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 08 грудня 2016 року, Верховний Суд у своїй постанові від 23 травня 2018 року, направляючи справу на новий судовий розгляд, вказав про необхідність при вирішенні вказаного спору перевірити, коли позивачі набули право на земельні ділянки, на якій правовій підставі позивачі користуються земельними ділянками та які їх права були порушені. 
       Згідно з ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. 
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
       Згідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
       Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
       Тобто, права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
       Главою 19 ЗК України “Набуття права на землю громадянами та юридичними особами”, зокрема статтями 118;122 ЗК України передбачено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу у місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл на розробку проекту землеустрою і після отримання позитивного приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
       У разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина друга статті 123 ЗК України). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.
       Земельним кодексом визначено поняття земельної ділянки – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Установлення меж земельної ділянки здійснюється шляхом межування земель. 
       В статті 1 Закону України “ Про землеустрій” визначено поняття межування земель –це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка.
       Згідно з частиною першою ст. 791 Земельного кодексу формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. 
       Тобто, межу земельної ділянки можливо визначити за встановленими межовими знаками. Саме у встановлених межах реалізується право на земельну ділянку, в тому числі на забудову.
       Частиною другою статті 377 Цивільного кодексу та частиною шостою статті 120 Земельного кодексу встановлено вимоги щодо обов`язковості зазначення в договорі, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, кадастрового номера земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. 
       Формування земельної ділянки супроводжується розробкою відповідної документації із землеустрою, яка і є підставою для державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та присвоєння їй кадастрового номера. . В статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» зазначено, що Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. 
       Пунктом 3 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» установлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). 
       Подання документації із землеустрою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, для внесення відомостей до Державного земельного кадастру від імені замовника документації здійснюється її розробником, якщо інше не встановлено договором. 
       Порядок державної реєстрації земельної ділянки (внесення відомостей про земельну ділянку) в Державному земельному кадастрі регламентовано ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором. За результатами реєстрації права на земельну ділянку видається витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
       Таким чином, відповідно до ч. 9 та 10 статті 791 Земельного кодексу земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.
       Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають відповідні рішеня. 
       Така позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 21 березня 2018 року у справі за № 536/233/16-ц; від 13 лютого 2019 року у справі за № 461/2959/16-ц; 
       Суд першої інстанції, враховуючи зазначені норму закону, правомірно виходив з того, що ОСОБА_2 після успадкування житлового будинку з надвірними будівлями та його реєстрації 30 грудня 2009 року, до неї перейшло право користування на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у розмірі 0.25 га, тобто у тому розмірі, який належав попередньому її власникові ОСОБА_5 ..
       Як встановлено в судовому засіданні ні мати позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , ні сама ОСОБА_2 правоустановлюючих документи на зазначену земельну ділянку не виготовляла.
       Суд першої інстанції також правомірно вказав, що ОСОБА_1 , яка стала власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 20 вересня 2012 року, набула право лише на ту частину земельної ділянки, на якій розміщені ці об`єкти нерухомого майна. 
       Рішення органу місцевого самоврядування про надання ОСОБА_1 земельних ділянок у власність чи користування після того, як вона стала власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, не приймалося і позивачкою таких доказів не представлено. 
       Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги довідки виконавчого комітету Дарахівської сільської ради Теребовлянського району від 20 червня 2020 року за № 927 та від 20 червня 2018 року за №928 в яких міститься інформація про площі земельних ділянок, якими користуються позивачі, оскільки, на думку суду, такі довідки не вказують правової підстави користування позивачами земельними ділянками, як цього вимагає Верховний Суд у своїй постанові від 23 травня 2018 рокуу справі за №606/621/15-ц.(т.2 а.с.122, 123).
       Доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 самовільно зайняла земельну ділянку площею 170 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2 та самовільно зайняла земельну площею 43 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 і належить ОСОБА_1 є передчасними, оскільки позивачі не представили доказів право власності на спірні земельні ділянки, які знаходяться в їх фактичному користуванні.
       З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 користуються земельною ділянкою на підставі рішення Дарахівської сільської ради народних депутатів від 27 квітня 1995 року №13, яким передано у приватну власність її чоловікові ОСОБА_6 загальною площею 0,84 га., в тому числі 0.59 га для особистого підсобного господарства та 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивачка ОСОБА_2 користуються земельною ділянкою на підставі рішення Дарахівської сільської ради народних депутатів від 01 серпня 1996 року№47 , яким передано у приватну власність її матері загальною площею 0,69га., в тому числі 0.36 га для особистого підсобного господарства та 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.
       Судом встановлено, що рішення Дарахівської сільської ради від 27 квітня 1995 року №13 та від 01 серпня 1996 року №47 не скасовані, земельна ділянка в установленому законом порядку з користування не вилучалась, права користування нею в установленому законом порядку землекористувачів не позбавлялося. 
       Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування.
       Аналогічне положення міститься в пунктах 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.
       Отже, право користування земельною ділянкою зберігається за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до його належного переоформлення, а саме дотримання процедури та виготовлення правоустановлюючих документів на земельні ділянки, які перебувають у їх користуванні. 
       Посилання апелянтів на те, що вони набули права власності на спірні земельні ділянки в порядку спадкування на підставі рішень Дарахівської сільської ради народних депутатів не заслуговують на увагу, оскільки земельні ділянки, які знаходяться в їх користуванні не відповідають вимогам статей 92, 116, 125, 126 пунктів 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, а суд не може підміняти собою інші органи, уповноважені законом вирішувати питання про оформлення прав землекористування, а позивачі не позбавлені можливості вирішити це питання в установленому законом порядку.
       Оскільки відповідно до пунктів 1, 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України право користування земельною ділянкою зберігається за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до його належного переоформлення, то питання про набуття права на земельну ділянку, їхню приватизацію має вирішуватись на підставі норм матеріального права, які відповідають цим правовідносинам, а не шляхом зобов`язання усунути перешкоди.
       Така позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі за № 372/5635/13-ц.
       Що стосується посилання позивачів на набуття права власності на житлові будівлі, що на їхню думку надало їм права переходу права на земельну ділянку, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020року у справі за № 689/26/17 усуваючи суперечності у змісті цих норм при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, та стаття 377 ЦК України (у чинній редакції виходила з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
       Застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
       Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
       На день розгляду справи, спірні земельні ділянки не була визначена як об`єкт цивільних прав, оскільки земельна ділянка не була сформована, не виготовлено технічної документації та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. не проведена державна реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та не присвоєно кадастрового номер на земельну ділянку. 
       Відповідно до частини третьої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Суд першої інстанції підставно не прийняв до уваги висновки судово - земельно-технічних експертизи від 26 серпня 2015 року та від 18 квітня 2016 року, оскільки в основу висновку покладено планово-картографічні матеріали с.Дарахів Теребовлянського району за 1964 рік , а згідно земельно-кадастрових книг за сторонами обліковуються площі земельних ділянок у значно більших розмірах, які виділялися на підставі рішення Дарахівської сільської ради від 27 квітня 1995 року №13 та від 01 серпня 1996 року №47 , які не були надані в розпорядження експерта і при проведенні експертизи не було враховано, що у сторін відсутні документи із землеустрою та документи, що посвідчують право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. 
       За таких обставин, встановивши, що позовні вимоги є недоведеними, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка. 
       Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
       Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
       Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак витрати по сплаті судового збору слід покласти на сторони в межах ними понесених.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 — залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 23 лютого 2021 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                                Хома М.В.

       Судді:                                                                Парандюк Т.С.