ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1075/21 Справа № 201/8762/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 44 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення з нежитлового приміщення і стягнення витрат. 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 в 2013 році набув право власності на нерухоме майно, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_1 , яке раніше належало відповідачу ОСОБА_2 .. Право власності на дане нерухоме майно за ним визнано апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала суду № 412/330/2012 від 29 березня 2013 року) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме маймо від 25 грудня 2013 року (інформаційна довідка № 113771701 від 13 лютого 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).
Позивачем неодноразово були зроблені звернення до відповідача про звільнення приміщення, яке вона незаконно займає майже п`ять років, влаштувавши там магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по продажу одягу, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, та отримуючи при цьому доходи. Про це свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року. ОСОБА_2 ігнорує його звернення, чим порушує право власності позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Листом повідомленням від 18 вересня 2013 року відповідач повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 Цивільного кодексу України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245.30 грн. як безпідставно набутих коштів, як вона вважала. В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено і відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 17 серпня 2015 року справа № 200/11556/13-ц та ухвали апеляційного Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року, який залишив дане рішення без змін, з позивача стягнуто на її користь 368 286.30 грн. Рішення суду позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується банківською квитанцією № 578765035.1 від 06 липня 2016 року та постановою про закінчення виконавчого провадження від 18 липня 2016 року.
Виходячи з цього ОСОБА_3 не має жодних підстав притримувати і користуватися майном яке їй не належіть. Тому позивач вважає, що порушені його права, гарантовані законом, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом свої порушених або не визнаних прав та інтересів та прохати суд витребувати нерухоме майно із чужого незаконного володіння, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_2 у відповідачки шляхом її виселення звідти. Однак до цього часу вказане майно з користування відповідача позивачу не повернуто. Отже, позивач вважає, що порушені його права. Зараз є спір за вказане майно, в добровільному порядку його не вирішено. Представник позивача просив повернути позивачу вказане майно, виселити звідти відповідачку і стягнути витрати, задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що за твердженнями сторони позивача ОСОБА_1 в 2013 році набув право власності на нерухоме майно, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_1 , яке раніше належало відповідачу ОСОБА_2 .. Право власності на дане нерухоме майно за ним визнано апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала суду № 412/330/2012 від 29 березня 2013 року) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме маймо від 25 грудня 2013 року (інформаційна довідка № 113771701 від 13 лютого 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).
Так, Позивачем неодноразово були зроблені звернення до відповідача про звільнення приміщення, яке вона незаконно займає майже п`ять років, влаштувавши там магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по продажу одягу, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, та отримуючи при цьому доходи. Про це свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року. ОСОБА_2 ігнорує його звернення, чим порушує право власності позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Листом повідомленням від 18 вересня 2013 року відповідач повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 Цивільного кодексу України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245.30 грн. як безпідставно набутих коштів, як вона вважала. В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено і відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 17 серпня 2015 року справа № 200/11556/13-ц та ухвали апеляційного Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року, який залишив дане рішення без змін, з позивача стягнуто на її користь 368 286.30 грн. Рішення суду позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується банківською квитанцією № 578765035.1 від 06 липня 2016 року та постановою про закінчення виконавчого провадження від 18 липня 2016 року.
Виходячи з цього ОСОБА_3 не має жодних підстав притримувати і користуватися майном яке їй не наложіть. Тому позивач вважає, що порушені його права, гарантовані законом, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом свої порушених або не визнаних прав та інтересів та прохати суд витребувати нерухоме майно із чужого незаконного володіння, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_2 у відповідачки шляхом її виселення звідти. Однак до цього часу вказане майно з користування відповідача позивачу не повернуто. Отже, позивач вважає, що порушені його права. Зараз є спір за вказане майно, в добровільному порядку його не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.
У своїй позовній заяві позивач зазначає, що він в 2013 році набув право власності на нерухоме майно, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_1 , яке раніш належало відповідачу ОСОБА_2 .. Право власності на дане нерухоме майно за ним визнано апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала суду № 412/330/2012 від 29 березня 2013 року) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме маймо від 25 грудня 2013 року (інформаційна довідка № 113771701 від 13 лютого 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Позивачем неодноразово були зроблені звернення до відповідача про звільнення приміщення, яке вона незаконно займає майже п`ять років, влаштувавши там магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по продажу одягу, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, та отримуючи при цьому доходи. ОСОБА_3 не має жодних підстав притримувати і користуватися майном яке їй не належіть. Тому позивач вважає, що порушені його права, гарантовані законом, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом свої порушених або не визнаних прав та інтересів та прохати суд витребувати нерухоме майно із чужого незаконного володіння, а саме магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_2 у відповідачки шляхом її виселення звідти. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з недоведеності позовних вимог . 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Крім того, в п. 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Положення ст. 346 ЦК України зазначає, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна. 
Положення ст. 655 ЦК України зазначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Стаття 328 Цивільного кодексу зазначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Так, посилання суду першої інстанції на те, що на підставі договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року - право власності набув ОСОБА_4 . І це після винесення рішення апеляційного суду Дніпропетровської від 29 березня 2013 року. Новий власник спірного майна ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року здійснив державну реєстрацію нерухомого майна 30 грудня 2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 15763761 від 30 грудня 2013 року. Тобто вже після реєстрації права власності за позивачем 25 грудня 2013 року на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області була зроблена нова реєстрація за новим власником 30 грудня 2013 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року визнано недійсним договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , дане рішення оскаржено не було та набрало законної сили.
Відповідно до положення ст. 594 Цивільного кодексу України, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.
Так, матеріалами справи встановлено, що відповідно до рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2017 року по цивільній справі № 200/14524/16-ц (провадження 2/200/323/17) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, позовні вимоги суд задовольнив частково і стягнув з відповідача лише 30 608 грн. 72 коп.. Предметом позову було стягнення з позивача на користь відповідача - 327 241 грн. 83 коп. інфляційних витрат та 31 246 грн. 75 коп. 3% річних. На сьогоднішній день це рішення набрало законної сили, але відповідачем подана касаційна скарга на зазначене рішення в зв`язку з неповним стягненням. Верховний суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду, на підставі ухвали від 12 березня 2018 року по справі № 200/14524/16-ц провадження № 61- 843св18 призначив касаційну скаргу до розгляду. 
Тобто, на сьогоднішній день у позивача є заборгованість перед відповідачем, як найменше в 30 608 грн. 72 коп., і ця заборгованість має безпосереднє відношення до спірного магазину непродовольчих товарів. 
З огляду на зазначене суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач правомірно притримує майно до повного погашення позивачем своїх зобов`язань, що не суперечить вимогам ст. 594 ЦК України.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року— залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко