ПОСТАНОВА 
Іменем України

11 березня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/5666/19
провадження № 22-ц/4809/333/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.
        секретар Гончар В.В. 
учасники справи: ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Березовської Ірини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.10.2020, суддя Мохонько В.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання права власності на частину земельної ділянки,

 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання права власності на частину земельної ділянки.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений будинок позивач набув на підставі договору дарування, частини житлового будинку, укладеного з ОСОБА_5 30.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лимар О.А. Право власності зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 09.01.2004 року.
Відчужувана частина будинку належала дарувальнику - ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 30.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лимар О.А. та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2003 року по реєстру 2-1046 Другою Кіровоградською державною нотаріальною конторою.
Відчуження частини будинку відбулося без відчуження земельної ділянки.
Станом на сьогоднішній день земельна ділянка по АДРЕСА_1 як об`єкт нерухомого майна визначена державним актом на право приватної власності на землю, виданим Кіровоградською міською радою народних депутатів. Згідно даного державного акту, земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності, в якій 1/2 частина належить ОСОБА_6 .
Відповідач по справі - ОСОБА_5 , після смерті ОСОБА_6 успадкувала належні йому права та обов`язки, які серед іншого включали права на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 та відповідно 1/2 частину земельної ділянки, на якій розміщений даний будинок. Однак, спадкові майнові права оформила лише на частину будинку, яку в подальшому відчужила ОСОБА_2 .
Відповідач не має претензій до позивача щодо земельної ділянки, однак, оформлювати свої спадкові права з метою відчуження їх позивачу не бажає. 
Просив суд визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.10.2020 у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що з урахуванням положень ст.. 120 ЗК України та 377 ЦК України, ОСОБА_5 разом з правом власності на частини будинку набула права власності і на відповідні частини земельної ділянки по даному домоволодінню. В подальшому, відчужуючи ОСОБА_2 частину будинку, ОСОБА_5 відчужила і частину земельної ділянки.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11.01.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29.01.2021 справу призначено до розгляду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що до нього перейшло право власності на цю земельну ділянку на підставі ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України. 
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 09.01.2004 року - ОСОБА_2 є власником на підставі договору дарування від 30.12.2003 року Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 ) /а.с. 12/.
Позов про визнання права власності на частину належної на праві власності ОСОБА_6 земельної ділянки ОСОБА_2 мотивував набуттям ним права власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться на цій земельній ділянці. 
Позивач вважав, що право власності на земельну ділянку до нього перейшло на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України.
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво серія НОМЕР_1 /а.с. 56/.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової (1/2) власності земельна ділянка площею 0,052 гектарів в межах згідно з планом по АДРЕСА_1 , яку передано йому для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серія КР №00000084, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської Ради народних депутатів від 12 травня 1993 №378 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 08 вересня 1994 року за № 298 /а.с. 13/.
До Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори звернулись ОСОБА_8 , яка діє на підставі доручення, посвідченому 19.08.2003 року по реєстру №3541 ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу від імені Реп`ях Гафії Василівни, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 діюча по дорученню ОСОБА_12 , ОСОБА_13 із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 /а.с. 69-71/.
Державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Сотник Н.Л. 22 вересня 2003 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом та посвідчено, що спадкоємцями майна гр. ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є в рівних частках кожний: дружина –  ОСОБА_5 , мешканка АДРЕСА_2 , син –  ОСОБА_13 , мешканець АДРЕСА_3 , син -  ОСОБА_12 , який мешкає в АДРЕСА_4 , син -  ОСОБА_10 , мешканець АДРЕСА_5 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: 1/ 2 частини жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , під номером сорок два, яка належала спадкодавцю на підставі договору про надання у бестрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого 6 лютого 1958 року за р. № 2-845 Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого Кіровоградським бюро тех. інвентаризації 29 листопада 1958року за р. №15247/79 /а.с. 81/.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.10.2003 року власниками по 1/8 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.09.2003 року у формі приватної власності є  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_10 .
За договором дарування частини житлового будинку від 30 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лимар О.А., ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 подарували , а ОСОБА_5 прийняла у дар 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , які належать дарителям в рівних частках на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2003 року.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.12.2003 року власником по 3/8 часток будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30.10.2003 року у формі приватної власності є  ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції зазначив, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.12.2003 року власниками будинку АДРЕСА_1 у формі приватної власності є: ОСОБА_14 Ѕ частки на підставі договору дарування від 23.07.1976 року;  ОСОБА_5  Ѕ частки на підставі договору дарування від 30.10.2003 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2003 року.
30 грудня 2003 року за договором дарування ОСОБА_8 , діюча по дорученню, посвідченому 19.08.2003 року по реєстру №3541 ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу від імені Реп`ях Гафії Василівни подарувала ОСОБА_2 Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належить дарителю на підставі договору дарування, посвідченого 30.10.2003 року по реєстру №3217 Лимар О.А., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, зареєстрованого в Кіровоградському бюро технічної інвентаризації в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.12.2003 року номер витягу 2464734, номер запису 15247 в книзі 79 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2003 року по реєстру 2-1046 Другою кіровоградською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Кіровоградському бюро технічної інвентаризації в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.10.2003 року, номер витягу 1710030, номер запису 15247 в книзі 79.
Згідно архівних відомостей, наявних в «ОКП Кіровоградське ООБТІ», за станом до 01.01.2013 року право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано: ОСОБА_14 Ѕ частка (приватна спільна часткова) на підставі договору дарування від 23.07.1976 року;  ОСОБА_2  Ѕ частки (приватна спільна часткова) на підставі договору дарування від 30.12.2003 року.
Крім того, адреса АДРЕСА_6 .
Суд першої інстанції зазначив, що з копії матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що з заявами про прийняття спадщини після смерті померлого звернулись ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва.
Свідоцтва на право власності на земельну ділянку площею 0,052 гектарів в межах згідно з планом по АДРЕСА_1 , яку передано йому для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серія КР №00000084, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської Ради народних депутатів від 12 травня 1993 №378 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 08 вересня 1994 року за № 298 спадкоємцям не видавалось.
Суд першої інстанції зазначив, що на час розгляду справи спадкоємці: ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 не отримали свідоцтво про право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,052 гектарів в межах згідно з планом по АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції зазначив, що позивачем позов про визнання права власності на частину земельної ділянки подано тільки до одного із спадкоємців - ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції приймаючи до уваги встановлені обставини дійшов висновку, що заявлені вимоги позивача щодо визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки по вул. Заслонова Костянтина (Євгена Подолянчука) в м. Кіровограді (Кропивницькому) є безпідставними, необґрунтованими, тому у їх задоволені слід відмовити.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової (1/2) власності земельна ділянка площею 0,052 гектарів в межах згідно з планом по АДРЕСА_1 , яку передано йому для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія КР №00000084, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської Ради народних депутатів від 12 травня 1993 №378 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 08 вересня 1994 року за № 298 /а.с. 13/.
ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_7 , до Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори звернулись ОСОБА_8 , яка діє на підставі доручення, посвідченому 19.08.2003 року по реєстру №3541 ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу від імені Реп`ях Гафії Василівни, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 діюча по дорученню ОСОБА_12 , ОСОБА_13 із заявами про прийняття спадщини. /а.с. 69-71/.
Державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Сотник Н.Л. 22 вересня 2003 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом та посвідчено, що спадкоємцями майна гр. ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є в рівних частках кожний: дружина –  ОСОБА_5 , мешканка АДРЕСА_2 , син –  ОСОБА_13 , мешканець АДРЕСА_3 , син -  ОСОБА_12 , який мешкає в АДРЕСА_4 , син -  ОСОБА_10 , мешканець АДРЕСА_5 . 
Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з: 1 / 2 частини жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , під номером сорок два /а.с. 81/.
22 вересня 2003 року ОСОБА_5 ,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_10  звернулись до начальника ООБТІ із заявою, якою просили зареєструвати свідоцтво на право на спадщину на жилий будинок по АДРЕСА_1 .
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.10.2003 року власниками по 1/8 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.09.2003 року у формі приватної власності були   ОСОБА_5 ,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_10 .
За договором дарування частини житлового будинку від 30 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лимар О.А., ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 подарували, а ОСОБА_5 прийняла у дар 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , які належать дарителям в рівних частках на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2003 року.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.12.2003 року власником по 3/8 часток будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30.10.2003 року у формі приватної власності є  ОСОБА_5 .
30 грудня 2003 року за договором дарування ОСОБА_8 , діючи по дорученню, посвідченому 19.08.2003 року по реєстру №3541 ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу від імені Реп`ях Гафії Василівни подарувала ОСОБА_2 Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а.с. 11/.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 09.01.2004 року - ОСОБА_2 є власником Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30.12.2003 року /а.с. 12/.
Позов про визнання права власності на частину земельної ділянки ОСОБА_2 мотивував набуттям ним права власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться на цій земельній ділянці. 
Вважав, що право власності на земельну ділянку до нього перейшло разом з придбаною частиною будинку на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України.
За змістом статті 86 Цивільного кодексу Української РСР (далі – ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право власності – це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі – Закон № 697-ХІІ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Аналогічні положення містять пункти 1, 2 статті 2 Закону № 697-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За пунктом 3 статті 2 Закону № 697-ХІІ кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.
Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3 статті 4 Закону № 697-ХІІ).
Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2 статті 48 Закону № 697-ХІІ).
Відповідно до пункту 1 статті 51 цього Закону громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.
Згідно зі статтею 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.
Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (пункт 4 статті 13 Закону № 697-ХІІ).
За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).
Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (30 грудня 2003 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування – на підставі договору оренди.
Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно.
Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилось спадкове майно яке складається із Ѕ частини жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , під номером сорок два розташованого на земельній ділянці площею 0,052 гектарів  переданої йому для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія КР №00000084, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської Ради народних депутатів від 12 травня 1993 №378 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 08 вересня 1994 року за № 298. 
Встановлені обставини свідчать, що предметом спадкування після смерті ОСОБА_7 були частина будинку та частина земельної ділянки.
З матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину на частину будинку після смерті ОСОБА_7 отримали дружина та діти. 
В той час, як свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку спадкоємці не отримали.
В подальшому діти подарували матері свої частки у будинку. 
З матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 2003 року за договором дарування ОСОБА_8 , діючи по дорученню, посвідченому 19.08.2003 року по реєстру №3541 ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу від імені Реп`ях Гафії Василівни подарувала ОСОБА_2 Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а.с. 11/.
З зазначеного договору вбачається, що земельна ділянка не була предметом дарування даного договору.
Доводи позивача, що земельна ділянка, яка є предметом судового спору, повина перейти у його власність автоматично після укладення договору дарування є необґрунтованою, оскільки земельна ділянка є предметом спадкування, яку спадкоємці прийняли у спадщину, однак не отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, яке є право установчим документом на право володіння земельною ділянкою.
Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців відповідно до статті 1225 УК України . 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.ніхто не може бути позбавлений права власності.
З матеріалів справи також вбачається, що звертаючись у суд з позовом, позивач у якості відповідача зазначив - ОСОБА_5 , в той час, як співвласниками спірної ділянки є:  ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , які прийняли спадщину але не оформили її і до яких позов не заявлявся.
Встановлені обставини свідчать, що пред`являючи позов до  ОСОБА_5 , до неї позивачем пред`являються вимоги відносно інших частин земельної ділянки, які належали її дітям в порядку спадкування і які вона не отримала у свою власність.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи  викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,
                              
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Березовської Ірини Анатоліївни в інтересах  ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.10.2020, залишити без змін.
Повний текст постанови складено 19.03.2021.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий: 

Судді: