Ухвала                                                                                           Іменем України
05 лютого 2021 року                                                                                                              м. Київ
справа №592/11980/15-к
провадження № 51-3415ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ковпаківського районного суду 
м. Суми від 03 лютого 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду 
від 29 жовтня 2020 року,
встановив:
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2020 року
ОСОБА_5 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі – КК) із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 
2 роки.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджений за те, що він 21 травня 2015 року близько 22:20, керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Volkswagen Vento 2.0 GLХ», порушив Правила дорожнього руху в районі перехрестя вул. Горького та вул. Леваневскього в м. Сумах, створивши небезпеку для іншого учасника дорожнього руху –  ОСОБА_6 , який із пасажирами рухався на автомобілі «Skoda Octavia». Після цього, ігноруючи норми правил поведінки, діючи з особливою зухвалістю, ОСОБА_5 взяв зі свого автомобіля гумову палицю (ПГ-73М), підійшов до автомобіля «Skoda Octavia», відкрив праві переді дверцята та завдав пасажиру ОСОБА_7 одного удару в плече, заподіявши фізичного болю, а потім у присутності сторонніх осіб в громадському місці двічі вдарив у скло автомобіля потерпілого ОСОБА_6 , пошкодивши його, внаслідок чого завдав матеріальної шкоди на суму 2393,59 грн.
У касаційній скарзі захисник висловив вимоги про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованість в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК. Зазначає, що безпідставно не взято до уваги показання свідка ОСОБА_8 . Крім того, захисник стверджує, що в судах першої та апеляційної інстанцій не встановлено факту перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння. Також зазначає, що судом не було безпосередньо досліджено автомобіля потерпілого та не встановлено пошкоджень. Захисник вказує, що ОСОБА_6 безпідставно визнано потерпілим, оскільки не було договору лізингу. 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
Висновок суддів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, яким надано належної оцінки.
Зокрема, як зазначено у судових рішеннях попередніх інстанцій, такий висновок підтверджується показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,потерпілого  ОСОБА_11 , даними слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_9 ; даними, що містяться у протоколі огляду місця події 
від 21 травня 2015 року, під час якого з автомобіля ОСОБА_5 було вилучено палку гумову (ПГ-73М); висновками експертиз; заявою потерпілого 
ОСОБА_6 від 21 травня 2015 року про вчинення кримінального правопорушення; протоколами проведення слідчого експерименту 
від 16 листопада та від 08 грудня 2015 року; протоколами пред`явлення особи для впізнання. 
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, правильно кваліфікував дії  ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК.
Доводи касаційної скарги захисника аналогічні доводам, наданим ним у суді першої інстанції та наведеним у його апеляційній скарзі. Надаючи на них відповідь, суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що ОСОБА_8 не була свідком цих подій, а тому відхилив її показання, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції встановив, що згідно із  публічним договором 
від 15 липня 2014 року, підписаним директором ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_6 , останній як лізингоодержувач отримав у лізинг автомобіль «Skoda Octavia». За цим договором ОСОБА_6 як лізингоодержувач зобов`язаний вносити щомісячні платежі, які включають платіж з відшкодування частини вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу, комісію. Отже, ОСОБА_6 на підставі договору лізингу набув право на користування вказаним автомобілем, а тому суд зробив правильний висновок про обґрунтоване визнання його потерпілим у зв`язку з ушкодженням цього автомобіля.
Захисник стверджує, що в судах першої та апеляційної інстанцій не встановлено факту перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння. Як убачається з копій судових рішень, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду цього факту ніхто не оспорював, зазначена обставина підтверджена самим ОСОБА_5 . Крім того, суди послалися й на інші докази на підтвердження цього факту: показання свідків 
ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , які зазначили, що ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння, а також на ту обставину, що він був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Доводи захисника про те, що судом не було безпосередньо досліджено автомобіля потерпілогота не встановлено пошкоджень, перевірялися судами нижчих інстанцій та на них надано переконливі відповіді. Зокрема, суд першої інстанції зазначив, щов протоколі огляду місця події від 21 травня 2015 року зафіксовано ушкодження автомобіля«Skoda Octavia».
Безпідставними є доводи касаційної скарги захисника про недоведеність факту заподіяння ушкодження автомобіля потерпілого саме  ОСОБА_5 , адже ці обставини підтвердили свідки, показанням яких суди надали правильну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПК).
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних вироку та ухвали на підставах, зазначених у касаційній скарзі, захисник не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , 
на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2020 року 
та ухвалу Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

 
ОСОБА_1                       ОСОБА_2                ОСОБА_3