УХВАЛА

23 березня 2021 року 
м. Київ

Справа №  925/1545/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 
за участю представників:
позивача - Лук`яненко Г. О., 
відповідачів  - Білик І. М.,
третьої особи - Сілко О. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 (судді: Шаптала Є. Ю. - головуючий, Поляк О. І., Яковлєв М. Л.) і рішення Господарського суду Черкаської області від 07.04.2020 (суддя Спаських Н. М.) у справі
за позовом Комунального підприємства "Смілакомунтеплоенерго"
до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сміла Енергоінвест",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Смілянська  міська рада, 
про визнання договору недійсним,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року Комунальне підприємство "Смілакомунтеплоенерго" (далі - КП "Смілакомунтеплоенерго") звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Сміла Енергоінвест" (далі - ТОВ "Сміла Енергоінвест") про визнання недійсним договору про переведення боргу від 26.12.2018 № 14/3525/18, укладеного між сторонами у справі.
Позов з посиланням на положення статей 92, 203, 215, 233, 241 Цивільного кодексу України обґрунтовано тим, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки він підписаний особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для його укладання від імені позивача, та вчинений під впливом тяжких обставин, які зумовили укладення такого договору на вкрай невигідних умовах.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.04.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір про переведення боргу від 26.12.2018 № 14/3525/18, укладений між сторонами у справі. Здійснено розподіл судових витрат.
Місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки його укладено позивачем під впливом тяжкої обставини для нього та на вкрай невигідних умовах, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.01.2020 у справі № 922/1362/17, а також за відсутності згоди органу місцевого самоврядування.
АТ "НАК "Нафтогаз України", не погоджуючись із рішенням і постановою у справі, подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду  Черкаської області від 07.04.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
АТ "НАК "Нафтогаз України" у касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права - статті 233 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах; вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, тому дійшли помилкового висновку про те, що спірний договір укладено зі сторони позивача вимушено, під впливом тяжкої обставини. На думку скаржника, позивач не довів існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими вимоги статті 233 Цивільного кодексу України пов`язують недійсність правочину; оспорюваний договір укладено від імені позивача в.о. директора КП "Смілакомунтеплоенерго" в межах його повноважень.
Від КП "Смілакомунтеплоенерго" надійшло клопотання про відмову у відкритті касаційного провадження та відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та закрити касаційне провадження на підставі положень пункту 4 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, оскільки Верховний Суд у постанові від 16.01.2020 у справі № 922/1362/17 вже викладав висновок щодо питання застосування статті 233  Цивільного кодексу України та частини 3 статті 732 Господарського кодексу України у подібних правовідносинах.
Смілянська міська рада у відзиві на касаційну скаргу просила відмовити у її задоволенні, наголосивши, зокрема, на наявності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 16.01.2020 у справі № 922/1362/17, який було враховано судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржених у справі судових рішень.
Від АТ "НАК "Нафтогаз України" надійшло заперечення на відзив. 
За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду, після подання касаційної скарги.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції не приймає і не розглядає доводи скаржника, пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням обставин справи.
Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3).
Як уже зазначалося, скаржник обґрунтував наявність підстави для касаційного оскарження, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права - статті 233 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах), проте обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у наведеному випадку, не підтвердилися, тому Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке. 
Як установили попередні судові інстанції та свідчать матеріали справи, на початку опалювального сезону 2018 - 2019 років діяльність позивача - КП "Смілакомунтеплоенерго" з теплопостачання та подальше безперебійне функціонування всіх соціально-значимих об`єктів м. Сміла опинилося в прямій залежності від позиції АТ "НАК "Нафтогаз України", яке ухилилося від вчасного укладання договорів на постачання природного газу із позивачем. З метою відновлення теплопостачання у м. Сміла АТ "НАК "Нафтогаз України" вимагав від позивача, який є єдиним постачальником таких послуг у цьому місті, прийняти усі борги ТОВ "Сміла Енергоінвест" шляхом укладення відповідного договору про переведення боргу.
Отже, своєчасність опалювального сезону у 2018 - 2019 роках залежала від монопольного становища АТ "НАК "Нафтогаз України", який зволікав з укладенням договору на постачання газу з позивачем, оскільки АТ "НАК "Нафтогаз України" ставило це в залежність від укладення оспорюваного правочину.
Так, за тристороннім договором про переведення боргу № 14/3525/18, укладеним 26.12.2018 між позивачем і відповідачами на КП "Смілакомунтеплоенерго" - позивача як на нового боржника було переведено борг ТОВ "Сміла Енергоінвест" - первісного боржника перед        АТ "НАК "Нафтогаз України" - кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 31.10.2016 № 2568/1617-БО-36 на суму 14 130 948,10 грн, що становить суму основного боргу.
Попередні судові інстанції установили, що взяте позивачем за спірним договором зобов`язання є боргом ТОВ "Сміла Енергоінвест" перед АТ "НАК "Нафтогаз України" і таке зобов`язання на суму 14 130 948,10 грн майже вдвічі перевищує розмір статутного капіталу позивача (8 813 220,00 грн); воно не забезпечено майном і гарантіями власника - Смілянської міської ради; через невизначеність строку сплати боргу за спірним договором АТ "НАК "Нафтогаз України" в порядку статті 530 Цивільного кодексу України має право на одномоментне стягнення усієї суми боргу за відповідною вимогою, що не відповідає інтересам позивача. 
Отже, як установили суди, укладення договору про переведення боргу, за яким позивач зобов`язався сплатити борг за іншу юридичну особу без будь-якої компенсації майном чи грошима, без наявності на це фінансової спроможності, всупереч затвердженим власником фінансовим планам підприємства, враховуючи положення статуту позивача, не відповідає цілям господарської та статутної діяльності КП "Смілакомунтеплоенерго", під час укладення договору не було отримано рішення Смілянської міської ради про надання радою згоди на вчинення значного правочину, не дотримано принципів добросовісності, розумності та справедливості та такий договір сторони не виконували. 
Таким чином, позивач з метою захисту прав споживачів та уникнення зриву опалювального сезону для недопущення невиправних наслідків для життєдіяльності міста та збереження функціонування міської мережі опалення був змушений укласти з АТ "НАК "Нафтогаз України" спірний договір, тобто на вкрай невигідних умовах.
У статті 203 Цивільного кодексу України унормовано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6). 
За змістом частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.
Статтею 233 Цивільного кодексу України (на яку на обґрунтування підстав позову послався позивач) унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. 
У розумінні положень цієї норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, визначених у статті 233 Цивільного кодексу України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин у зв`язку з тяжкими для неї обставинами і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і таким, що відповідає її внутрішній волі. Для застосування статті 233 Цивільного кодексу України має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення таких обставин). 
Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, надавши оцінку аргументам сторін, урахувавши наведені положення законодавства, господарські суди попередніх інстанцій встановили, що своєчасність опалювального сезону 2018 - 2019 років та подальше стале функціонування соціально-значимих об`єктів м. Сміла опинилось в залежності від монопольного становища АТ "НАК "Нафтогаз України", який ухилився від укладання договорів на постачання природного газу та спірний договір був підписаний з метою захисту прав споживачів та своєчасного початку опалювального сезону в місті. Відповідно суди дійшли висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки такий договір укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.
Як уже зазначалося, скаржник у касаційній скарзі наголошував на відсутності висновку Верховного Суду  щодо питання застосування статті 233 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах.
Згідно із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 зазначеного Кодексу суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №    922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
Під час касаційного провадження у цій справі було з`ясовано, що в іншій господарській справі № 922/1362/17, в якій позивач, посилаючись на положення статті 233 Цивільного кодексу України, вказував, що за відсутності тяжкої обставини у виді обов`язку захистити права та інтереси споживачів теплової енергії, забезпечити початок опалювального сезону 2018 - 2019 років в умовах дискримінації з боку постачальника АТ "НАК "Нафтогаз України", спірні правочини щодо переведення боргу без будь-яких компенсацій позивач не вчинив би або вчинив на інших умовах, Верховний Суд, переглядаючи судові рішення, в постанові від 16.01.2020 вже викладав висновок щодо питання застосування статті 233 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.
Ухвалюючи судові рішення про задоволення позову у справі, що розглядається, попередні судові інстанції врахували зазначені висновки Верховного Суду у справі № 922/1362/17, викладені у постанові від 16.01.2020, і підстав для відступу від них колегія суддів суду касаційної інстанції не вбачає.
Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Таким чином, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 і рішення Господарського суду Черкаської області від 07.04.2020 у справі № 925/1545/19, відкритого на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. 
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 і рішення Господарського суду Черкаської області від 07.04.2020 у справі № 925/1545/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                 Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                          Н. О. Багай                                                                                                      
                                                                                                                   Ю. Я. Чумак