КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

_____________________________________
Справа  №755/6845/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/2834/2021                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
1 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Махлай Л.Д., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Тетяни Леонідівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяни Леонідівни, третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк Віктор Станіславович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,                                                                               
встановив:
 
у травні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом та, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 5 вересня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3437, про стягнення з нього на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором у сумі 112 460грн 70коп.; стягнути з АТ «Банк Форвард» безпідставно стягнуті кошти у розмірі 10 635грн 82коп.; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. безпідставно стягнуту винагороду у сумі 2000грн та витрати на проведення виконавчих дій в сумі 1 063грн 58коп.; стягнути понесені судові витрати в сумі 6 682грн.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. вчинено виконавчий напис № 3437 від 5 вересня 2019 року про стягнення з нього на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором у сумі 112 460грн 70коп.
Позивач стверджував, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства, так як нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості; банк не надсилав на узгодження йому суму заборгованості; виконавчий напис вчинено нотаріусом не на кредитному договорі; банком не були надані нотаріусу всі необхідні документи, в тому числі договір про картку, умови по картках та тарифи по карткам, виписку по особовим рахункам у читабельному вигляді, а в наданих документах міститься недостовірна інформація; стягнення за виконавчим написом здійснюється за період з 6 квітня 2012 року по 29 серпня 2019 року, що перевищує трирічний термін; перед зверненням до нотаріуса банк не направляв, а він не отримував                                  повідомлення-письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання; тіло

кредиту становить 3 500грн, а не 110 139грн 25коп., як зазначив банк тощо.
Також позивач зазначав, що у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого напису № 3437 від 5 вересня 2019 року з його заробітної плати безпідставно стягувались кошти на погашення кредитної заборгованості, винагороду приватного виконавця та витрати на проведення виконавчих дій.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року позов задоволено частково, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 5 вересня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем, зареєстрованого в реєстрі за № 3437, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором у сумі 112 460грн 70коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 3 341грн. Стягнуто з Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяни Леонідівни на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 3 341грн.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «Банк Форвард» безпідставно стягнуті кошти у розмірі 10 635грн 82коп.; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. безпідставно стягнуту винагороду у сумі 2 000грн та витрати на проведення виконавчих дій в сумі 1 063грн 58коп.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, оскільки він надав належні документи, які підтверджують відрахування із його заробітної плати грошових коштів на виконання виконавчого напису нотаріуса, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.
У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на безпідставність доводів позивача, оскільки 10 жовтня 2019 року на підставі статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 28 листопада 2019 року - постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Дані постанови не були оскаржені у встановленому законом порядку, кошти стягувалися на підставі чинної постанови приватного виконавця, а тому не є безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Бойченко Г.В. зазначає, що відсутні правові підстави оскаржувати постанови приватного виконавця, поки виконавчий напис нотаріуса не було визнано таким, що не підлягає виконанню.
В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. просить скасувати рішення суду в частині стягнення з неї судових витрат, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права та не врахування тієї обставини, що вона є неналежним відповідачем по справі, оскільки ніяким чином не порушує права позивача і між ними відсутній спір про право.
Крім того, відповідач звертає увагу, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до неї, однак помилково стягнув судові витрати.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Бойченко Г.В. 

просить залишити її без задоволення, а рішення суду в частині розподілу судових витрат - без змін, оскільки приватний виконавець є належним відповідачем по справі, так як до неї пред`явлені позовні вимоги про стягнення безпідставно стягнутих коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги розглядаються без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиви на апеляційні скарги та відповідь на відзив, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга приватного виконавця підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 6 квітня 2012р. між ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання та використання платіжної картки № 96382531, шляхом акцепту банком оферти, викладеної в заяві. 
5 вересня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованість за кредитним договором за період з 8 листопада 2017 року по 6 лютого 2018 року у сумі 112 460грн 70коп., в тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 110 139грн 25коп., заборгованість за процентами у розмірі 1 471грн 45коп., а також витрати, понесені банком за вчинення виконавчого напису, у розмірі 850грн (с.с.44).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не була перевірена безспірність заборгованості позичальника перед банком.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно стягнутих коштів суд першої інстанції зазначив, що дані вимоги не підтверджені.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з таких підстав.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідачів грошових коштів, позивач не посилався на норму матеріального права, на підставі якої просив задовольнити вказані позовні вимоги.
При цьому, позивач зазначав, що грошові кошти з нього стягнуті безпідставно, так як виконавчий напис нотаріуса є таким, що не підлягає виконанню.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги та визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 5 вересня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С., про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором у сумі 112 460грн 70коп.
Тобто правові підстави набуття АТ «Банк Форвард» грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні, отже до правовідносин позивача та банку підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.
Та обставина, що між банком та позивачем існують договірні відносини, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з банку грошових коштів, які безпідставно були йому перераховані на підставі виконавчого напису нотаріуса, який не підлягає виконанню, так як питання про наявність або відсутність заборгованості позивача перед банком за кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.
За таких обставин, з урахуванням того, що зазначений вище виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій банк стягнув з позивача грошові кошти відсутня, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з банку безпідставно стягнутих коштів.
З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що виконавчий напис був пред`явлений банком до виконання та постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. від 10 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження № 602802276. 
28 листопада 2019 року приватним виконавцем Вольф Т.Л. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Згідно щомісячних звітів Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 за період з 1 грудня 2019 року по 31 липня 2020 року із заробітної плати позивача на користь АТ «Банк Форвард» стягнуто 10  635грн 82коп.
Вищезазначені обставини не були спростовані АТ «Банк Форвард», а відтак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачем не надано доказів у підтвердження зазначених позовних вимог.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з АТ «Банк Форвард» 10 635грн 82коп. підлягають задоволенню.
Разом з цим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з приватного виконавця Вольф Т.Л. безпідставно стягнуту винагороду у сумі 2000грн та витрати на проведення виконавчих дій у сумі 1 063грн 58коп., так як вказані грошові кошти були стягнуті не на підставі виконавчого напису, який визнаний таким, що не підлягає виконанню.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. від 28 листопада 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника визначено, що із заробітної плати боржника у першу чергу стягуються витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 2000грн, сума боргу, а також винагорода приватного виконавця у розмірі 10 відсотків.
Згідно наявних у матеріалах справи щомісячних звітів про здійсненні відрахування та виплати Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 у 

грудні 2019 року із заробітної плати позивача стягнуто 2000грн, а за період з 1 грудня 2019 року по 31 липня 2020 року 1 063грн 58коп. винагороди приватного виконавця.
Однак, постанова приватного виконавця від 28 листопада 2019 року неправомірною не визнана, а відтак відсутні підстави для стягнення з приватного виконавця Вольф Т.Л. зазначених грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.
При цьому, позивач не позбавлений можливості захистити свої порушені права, звернувшись з відповідним позовом до адміністративного суду у порядку ст. 287 КАС України. 
Доводи апеляційної скарги, що суд неправомірно розглянув справу у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, так як ним не подавалося клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, колегія суддів вважає безпідставними.
Згідно ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. 
Частина 6 статті 19 ЦПК України визначає, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ціна позову у даній справі не перевищувала 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200грн), а відтак суд першої інстанції мав правові підстави для розгляду даної справи у порядку спрощеного провадження без виклику сторін.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до приватного виконавця Вольф Т.Л., правових підстав для стягнення з неї судових витрат суд не мав.
За таких обставин, апеляційна скарга приватного виконавця Павелків (Вольф) Т.Л. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач сплатив судовий збір у сумі 1261грн 60коп. та за подання заяви про забезпечення позову - 420грн 40коп. 
Також позивачем подана заява про стягнення витрат, понесених на правову допомогу у розмірі 5 000грн.
Враховуючи задоволення заяви про забезпечення позову та часткове задоволення позовних вимог, з АТ «Банк Форвард» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 651грн 37коп. (123096,52х100%+420,40).
За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у сумі 1261грн 50коп., апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню (77,64%), тому з АТ «Банк Форвард» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 979грн 43коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони 

пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У заяві про збільшення позовних вимог, позивач зазначив розмір судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат 

сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).
Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Аналогічна позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц.
На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу суду першої інстанціїбуло надано:
- копія договору про надання правничої допомоги від 30 грудня 2019р., укладеного ОСОБА_1 з адвокатом Бойченко Г.В. та додаткову угоду до договору;
- копія акту приймання-передання виконаних робіт від 3 жовтня 2020 року;
- копії квитанції від 7 травня 2020 року та 25 серпня 2020 року, видані адвокатом Бойченко Г.В. про оплату ОСОБА_1 5000грн.
Матеріали справи не містять заперечення відповідача АТ «Банк Форвард»проти розміру витрат на правову допомогу, які просив стягнути позивач, тому суд не має правових підстав для втручання у правовідносини, які виникли між позивачем та його адвокатом, та з власної ініціативи вирішувати питання про співмірність даних витрат, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені ним витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог, що становлять 98% - 4900грн.
            Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів неповно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані позивачем докази, не правильно застосовані норми матеріального права, а при ухваленні рішення про розподіл судових витрат допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду в частині відмови у стягненні грошових коштів та стягнення судових витрат підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Тетяни Леонідівни задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року в 

частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів та розподілу судових витрат скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Стягнути з АТ «Банк Форвард», ЕДРПОУ 14360570, яке знаходиться у м. Києві, вул. Саксаганського, 105, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , безпідставно стягнуті грошові кошти у сумі 10 635грн 82коп. та судові витрати у сумі 7 530грн 80коп., а всього 18 166грн 62коп.
У позові ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяни Леонідівни про стягнення грошових коштів відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                         Л.Д. Махлай 

Т.А. Семенюк