ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1487/21 Справа № 212/5357/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач- Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Черевика Олександра Миколайовича, на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Чайкіним І.Б. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 05 жовтня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ :
У липні 2020 року адвокат Черевик О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив з урахуванням уточнених вимог, стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію, належну їй при звільнені у розмірі 1 457 грн. 52 коп.; б). середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 09.12.2008 року по 19.03.2012 року в розмірі 61 955 грн. 34 коп. 
В обґрунтування позову зазначив, що позивач ОСОБА_1 в період з 21.10.1980 року по 03.05.1983 року, з 20.06.1997 року по 08.12.2008 року перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК»). 
08 грудня 2008 року позивач була звільнена з підприємства за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію в порядку ст.38 КЗпП України. 
У 2020 році вона дізналася, що при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити їй вихідну допомогу в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача 13 років та була звільнена за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію.
Однак до часу звернення до суду належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені. 
Також, враховуючи, що при звільнені позивачці не було виплачено одноразову допомогу у строки визначені ст.116 КЗпП України, підприємство зобов`язано виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вважає, що з вини підприємства порушені трудові права та гарантії позивача, які передбачені трудовим законодавством України.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Черевик Олександр Миколайович до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволені частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію, належну їй при звільненні у розмірі 1 457 (одна тисяча чотириста п`ятдесят сім) гривень 52 копійки, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 09 грудня 2008 року по 19 березня 2012 року у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Представник позивача Черевик О.М. в апеляційній скарзі, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ставить питання про зміну судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09.12.2008 по 19.03.2012, збільшивши розмір з 15000 грн. до заявлених у позові вимог.
При цьому, скаржник зазначає, що в позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача в рахунок заборгованості по вихідній допомозі, належній їй при звільненні в розмірі 1457,52 грн., і у цій частині суд повністю задовольнив вимогу позивача, між тим, вирішуючи спір на користь позивача в частині стягнення розміру середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, суд помилково визначив розмір, як при частковому задоволенні позовних вимог. Наголошує на тому, що позивач при розрахунку позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку, вже врахувала принцип співмірності, розумності та справедливості, оскільки позивач розуміє, що весь період затримки є значним (12 років), а можливий розмір стягнення середнього заробітку становить 226000 грн., і саме тому розмір позовних вимог у цій частині становить 61955,34 грн. (по 19.03.2012р), що є лише частковим періодом затримки. Вважає, що визначена позивачем сума стягнення є незначною, а застосування судом положень ст.117 КЗпП України не буде кабальним для відповідача. Скаржник вважає, що при розгляді справи та ухваленні рішення відбулось подвійне застосування принципу співмірності – позивачем, при зверненні до суду, та судом, при ухваленні рішення, що унеможливлює гідне відшкодування позивачу за порушення її права.
Окрім того, представник позивача Черевик О.М. вказує, що при ухваленні рішення на користь ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд в резолютивній частині визначив суму стягнення в 15000 грн. за період з 09.12.2008р. по 19.03.2012, що не відповідає дійсності, оскільки за даний період затримки розрахунку, сума стягнення становить 61955,34 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 , відповідач ПрАТ «ЦГЗК» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 в період з 21 жовтня 1980 року по 03 травня 1997 року, 20 червня 1997 року по 08 грудня 2008 року перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК», працювала на різних посадах на підприємстві , що не оспорюється відповідачем та підтверджується копією трудової книги ( а.с. 10-15).
Згідно копії Наказу про припинення трудового договору від 08 грудня 2008 року №231к-1230 ОСОБА_1 була звільнена з роботи 08 грудня 2008 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 42).
У відповідності до розрахункового листа ПрАТ «ЦГЗК» за грудень 2008 року ОСОБА_1 , при звільненні з підприємства відповідача, допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с. 41).
Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» №739 від 21.08.2020 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 , за два останні місяці перед звільненням жовтень - листопад 2008 року склала: 1 457 гривень 52 копійки, середньогодинна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала 9 гривень 42 копійки з урахуванням усіх податків (а.с.42).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та покладаючи обов`язок з виплати невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами були трудові правовідносини, оскільки позивач працювала на підприємстві відповідача 13 років та під час звільнення в порушення вимог закону не отримала встановлені законом виплати. 
Частковсо, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд виходив з очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, та дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, як і погоджується із визначеним судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку і не погоджується із доводами представника позивача, викладеними в апеляційній скарзі з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Статтею 43 Конституції України проголошено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Приписами статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Положеннями статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» встановлені форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі Галузева Угода), яка була чинною на день звільнення позивачки й положення, якої поширюються на ПрАТ «ЦГЗК», встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. (п.1.12)
Відповідно до п. 6. 1Галузевої Угоди, підприємство повинно виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. (а.с. 18-19).
Приписами статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.
За правилами статті 16 КЗпП України умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.
Судом досліджено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивачки із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки встановлює вікові обмеження у виплаті вихідної допомоги.
У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.
Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 відпрацювала на підприємстві відповідача 13 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, у зв`язку з чим на позивача розповсюджується дія п.6. 1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.
Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За правилами частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.
У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Представником позивача рішення суду оскаржується тільки в частині часткового задоволення позову у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, яку позивач розрахувала за період з 09 грудня 2008 року по 31.12.2012 року в розмірі 61 955 гривень 34 копійок, виходячи з розрахунку 6 577 робочих годин помножені на середньогодинну заробітну плату позивача за останні два місяці перед звільненням - 9 гривень 42 копійки, а суд стягнув лише 15000 грн. 
При цьому скаржник вважає, що при повному задоволенні позовних вимог в частині стягнення невиплаченої при звільненні одноразової допомоги, суд повинен був у повному обсязі задовольнити і другу позовну вимогу.
Проте колегія судів не може погодитись з такими доводами сторони позивача.
Так, визначаючи до стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції виходив з конкретних обставин справи, зокрема взяв до уваги, що з позовом ОСОБА_1  звернулася до суду зі спливом більш ніж одинадцяти років після звільнення з роботи, сума одноразової (вихідної) допомоги в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати становить 1 457,52 грн. і вона більш ніж у сорок два рази  є меншою ніж визначена позивачем сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні- 61 955,34 грн., та з урахуванням правових висновків, викладених у Постанові ВП ВС від 26.06.2019р. справа № 761/9584/15-ц провадження № 14-623цс18, де зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, на законних підставах зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника до 15000 грн.
З наведених вище підстав, доводи представника позивача про те, що що при повному задоволенні позовних вимог в частині стягнення невиплаченої при звільненні одноразової допомоги, суд повинен був у повному обсязі задовольнити і другу позовну вимогу, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що суперечать нормам ч.4 ст.263 ЦПК України щодо застосування норм права, викладених у Постановах верховного Суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.367, ч.1 ст.369, ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Черевика Олександра Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.КривогоРогу від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року.
Головуючий:
Судді: