ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3849/21 Справа № 206/5135/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року 
по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції, третя особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, -

В С Т А Н О В И Л А:
       У листопаді 2020 року позивач звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції, третя особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я.
       Позов мотивований тим, що з грудня 2008 року ОСОБА_1 працювала листоношею поштового відділення № 112 поштамту - Центру поштового зв`язку № 1 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (наразі Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта»). 
       02 листопада 2012 року в робочий час, перебуваючи на території дільниці, яку обслуговувала ОСОБА_1 , остання впала та отримала травму - забій променезап`ясткового суглобу. 
       21 листопада 2012 року Дніпропетровською дирекцією Українського державного підприємства поштового зв`язку складено акт за формою Н-5 про нещасний випадок, не пов`язаний з виробництвом. На амбулаторному лікуванні ОСОБА_1 перебувала з жовтня 2013 року, а 09 жовтня 2013 року їй було встановлено 3-тю групу інвалідності по загальному захворюванню, останню було звільнено з роботи. 
       31 січня 2014 року Дніпропетровською дирекцією Українського державного підприємства поштового зв`язку складено акт за формою Н-5 про нещасний випадок, не пов`язаний з виробництвом, яким скасовано акт за формою Н-5 від 21 листопада 2012 року. 
       Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року визнано недійсним та скасовано акт форми Н-5 про нещасний випадок, який не пов`язаний з виробництвом, від 31 січня 2014 року, встановлено факт отримання ОСОБА_1 виробничої травми, що мала місце 02 листопада 2012 року під час виконання трудових обов`язків, зобов`язано Дніпропетровську дирекцію Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» скласти акт про нещасний випадок на виробництві форми Н-1, яке мало місце 02 листопада 2012 року. 
       Висновком обласної МСЕК № 3 від 26 березня 2018 року ОСОБА_1 визнана інвалідом 3-тьої групи внаслідок трудового каліцтва з 09 січня 2018 року безтерміново, встановлено втрату професійної працездатності 30%. З 09 січня 2018 року ОСОБА_1 отримує страхові виплати в Дніпровському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.
       Позивач зазначила, що вона, як працівник, якому заподіяно шкоду каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка її завдала, відшкодування заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, тому просила суд стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції на її користь в рахунок відшкодування втраченого заробітку за період з 10 грудня 2013 року по 08 січня 2018 року 82 118,88 гривень.
       Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.
       
       Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до повідомлення Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» та копії трудової книги ОСОБА_1 вбачається, що позивач працювала на посаді листоноші з 02 грудня 2008 року по 10 жовтня 2013 року (а. с. 14-15).
       Згідно з акту № 3 форми Н-1 від 10 листопада 2017 року, ОСОБА_1 , працівник Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», що з 01 березня 2017 року реорганізована у Дніпропетровську дирекцію ПАТ «Укрпошта», 02 листопада 2012 року о 15 годині 30 хвилин, на перехресті доріг вулиць Героїв Панфіловців та Жовтневої в місті Дніпрі, впала під час пересування у зв`язку з особистою необережністю та отримала забій правого променевозап`ястного суглобу, особою, яка допустила порушення вимог законодавства про охорону праці визначено саму ОСОБА_1 (а. с. 8-11).
       Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Обласної МСЕК № 3, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи безтерміново, яка втратила професійну працездатність у ступені 30-ти відсотків (а. с. 13).
       З копії постанови Дніпровського відділення УВД ФССУ в Дніпропетровській області Фонду соціального страхування України від 04 травня 2018 року, вбачається, що потерпілій ОСОБА_1 призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 8 536,89 гривень; з копії постанови Дніпровського відділення УВД ФССУ в Дніпропетровській області Фонду соціального страхування України від 04 травня 2018 року, вбачається, що потерпілій ОСОБА_1 призначено щомісячну грошову виплату в розмірі 910,32 гривні, які виплачуються з 09 січня 2018 року - безстроково; з копії постанови Дніпровського відділення УВД ФССУ в Дніпропетровській області Фонду соціального страхування України від 09 серпня 2019 року, вбачається, що потерпілій ОСОБА_1 призначено санаторно-курортне лікування в санаторії (курорті) ТОВ «Санаторій «Курорт Орлівщина», час перебування на санаторно-курортному лікуванні з 29 серпня 2019 року по 21 вересня 2019 року, а вартість послуги складає 13 440 гривень; з копії постанови Дніпровського відділення УВД ФССУ в Дніпропетровській області Фонду соціального страхування України від 16 квітня 2020 року, вбачається, що потерпілій ОСОБА_1 призначено перераховану щомісячну страхову виплату в розмірі 1 273,17 гривень, які виплачуються з 01 березня 2020 року - безстроково (а. с. 27-30).
       Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
       Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи під час виконання нею договірних зобов`язань (договір перевезення тощо), підлягає відшкодуванню на підставах, встановлених ст. ст. 1166, 1187 ЦК України - ч. 1 ст. 1196 ЦК України.
       На підставі ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
       У відповідності до загальних принципів відшкодування шкоди на позивача покладається обов`язок довести факт завдання йому, діями чи бездіяльністю відповідача, майнової шкоди та її розмір, а на відповідача, в разі його не згоди, покладається обов`язав довести, що шкоду завдано не з його вини.

       Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
       За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
       Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

       Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

       Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
       Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
       Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
       Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 10 лютого 2021 року у справі № 264/508/19.

       Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту завдання їй шкоди каліцтвом або іншого ушкодження здоров`я внаслідок вчинення дій чи бездіяльності саме з боку відповідача, проте відповідачем доведено, що шкоду позивач зазнав внаслідок особистої необережності, що підтверджується актом № 3 форми Н-1 від 10 листопада 2017 року.
       Крім того, причина настання нещасного випадку, яка зазначена у акті № 3 форми Н-1 від 10 листопада 2017 року позивачем не оскаржувалася у встановленому законом порядку.
       
       Відповідно до ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       
       Також, встановлення заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року доведеності факту того, що позивачка 02 листопада 2012 року дійсно отримала виробничу травму, не можна ототожнювати з тим, що така травма отримана нею саме внаслідок вчинення дій чи бездіяльності відповідача.

       Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів належними, допустимими і достовірними доказами причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, а саме: факту завдання позивачу шкоди каліцтвом або іншого ушкодження здоров`я внаслідок вчинення дій чи бездіяльності саме з боку відповідача. 

       Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. 
       Колегія суддів погоджуєтья із висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачем не доведено належними, достовірними та допустимими доказами підтвердження своїх позовних вимог, то відсутні підстави для задоволення позову.
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

               І.А. Єлізаренко