КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №372/3753/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/1793/2021                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
2 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                     
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 липня 2020 року (суддя Тихановський О.Б.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», третя особа: філія «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі,
 
встановив:
 
у жовтні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про уточнення позову, просив визнати незаконним і скасувати наказ філії «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» №139-к/тр від 23 вересня 2019р. про його звільнення, поновити на роботі, зобов`язати внести в трудову книжку відомості про недійсність запису № 35 про звільнення та стягнути з ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 70 400грн 76 коп.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 7 червня 2018р. в порядку переведення з Обухівського районного дорожнього управління він був прийнятий на роботу сторожем в Дорожньо-ремонтний підрозділ 5 філіалу «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління». 
Наказом начальника філії «Конча-Заспівське ДЕУ» ДП «Київське обласне дорожнє управління» №19-к/тр від 1 березня 2019р. він був переведений дорожнім робітником 2-го розряду.
Позивач зазначав, що з24 серпня 2019р. по 22 вересня 2019р. включно він перебував у відпустці без збереження заробітної плати. По виходу з відпустки 23 вересня 2019р. його не було допущено до роботи на підставі його відсутності в штатному розписі, оскільки наказом в.о. філії «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» Петренка В.П. №139-к/тр від 23 вересня 2019р. його звільнено з роботи 22 вересня 2019р. у зв`язку із скороченням чисельності.
Позивач стверджував, що його звільнення було незаконним, оскількивідбулося під 

час перебування у відпустці, що є порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України.
Крім того, позивач звертав увагу, що підставою для звільнення у зв`язку із скороченням чисельності в наказі №139-к/тр від 23 вересня 2019р. був зазначений наказ №44 від 28 серпня 2019р. ДП «Київський облдорупр», наказ №121-к/тр від 29 серпня 2019р. філії «Конча-Заспівське ДЕУ» та повідомлення про заплановане вивільнення від 23 вересня 2019р., з яким він був ознайомлений 23 вересня 2019р., тобто звільнення відбулося з порушенням порядку, встановленого ч. 1 ст. 492  КЗпП України.
Позивач зазначав, що 3 жовтня 2019р. на електронну пошту отримав наказ №139-к/тр від 23 вересня 2019р. в новій редакції, в якому підставою для звільненнябуло зазначено наказ №34 від 1 липня 2019р. ДП «Київський облдорупр», наказ №104-к/тр від 2 липня 2019р. філії «Конча-Заспівське ДЕУ» та повідомлення про заплановане вивільнення від 2 липня 2019р.
Позивач стверджував, що нова редакція наказу про звільнення зі зміненими підставами не свідчить про дотримання строків персонального попередження про звільнення, оскільки зазначені в ньому документи втратили свою чинність у зв`язку із введенням в дію однотипних документів, які діяли на час його звільнення. 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ філії «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» №139-к/тр від 23 вересня 2019р. про звільнення, а наказ філії «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» №104-к/тр від 2 липня 2019р. таким, що не підлягає застосуванню, поновити його на роботі та зобов`язати внести в трудову книжку відомості про недійсність запису № 35 про звільнення.
Позивач вважає помилковим висновок суду про правомірність його звільнення та застосування положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», оскільки він перебував у відпустці без збереження заробітної плати на підставі п. 6 ч. 1 ст. 25 Закону України«Про відпустки» та не звертався до відповідача із заявою про надання невикористаної відпустки, як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки».
Також позивач зазначає, що суд безпідставно визнав чинним попередження про звільнення від 2 липня 2019р., так як роботодавцем звільнення за цим попередженням не було виконано у зв`язку із виданням наказів №44 від 28 серпня 2019р. та №121-к/тр від 29 серпня 2019р. та доведення до відання всіх працівників філії інших попереджень, таким чином терміни обов`язкового двомісячного попереджувального строку про звільнення за наказом №104-к/тр від 2 липня 2019р., які закінчувалися 2 вересня 2019р., були перервані, а звільнення на підставі цього наказу не відбулося.  Персональне попередження про звільнення ним підписано 23 вересня 2019р., тобто після звільнення 22 вересня 2019р.
Крім того, позивач вважає, що наданий відповідачем штатний розпис працівників апарату управління філії «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» на 2019 рік не може бути доказом скорочення його посади дорожнього робітника зі змінним графіком роботи і підсумованим обліком робочого часу та відсутністю можливості надання йому іншої роботи, оскільки цей штатний розпис є не повним - в ньому відсутній робочий персонал, яким функціонально керує управлінський персонал, зазначений в цьому штатному розписі, також відповідачем не надана інформація щодо прийому на роботу нових працівників в період між його звільненням та розглядом справи в суді, хоча в нього наявна інформація, що на його місце був прийнятий інший працівник.  
            Керуючий санацією ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна 

акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Сєрєбрєнніков Д. направив до апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідача, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що позивач був попереджений про звільнення 2 липня 2019 року, перебував у відпустці без збереження заробітної плати з 24 серпня 2019 року по 22 вересня 2019 року, а відтак був звільнений у останній день відпустки відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки». Також представник відповідача зазначив, що у наказі про звільнення позивача були допущені описки в частині зазначення номерів наказів, що стали підставою для звільнення, та дати попередження позивача про звільнення, що, на думку представника відповідача, не може бути підставою для визнання звільнення позивача незаконним.
            Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги на офіційну електронну адресу, свого представника у судові засідання не направила.
            Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
            Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 7 червня 2018 року позивач прийнятий на посаду сторожа дорожньо-ремонтного пункту 5 Філії «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління».
            Наказом № 19-к/тр від 1 березня 2019 року позивача переведено дорожнім робітником 2-го розряду ДРП № 5.
Наказом керуючого санацією № 34 від 1 липня 2019 року ДП «Київське обласне дорожнє управління» «Про зміни в структурі дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» наказано начальникам філій не пізніше, ніж за 2 місяці попередити працівників про можливе їх вивільнення та запропоновувати всім працівникам, що підпадають під скорочення штату, переведення за їх згодою та інші вакантні місця. 
Наказом № 104-к/тр від 2 липня 2019 року начальника філії «Конча-Заспівське ДЕУ» до 3 липня 2019 року письмово повідомити кожного працівника філії про наступне звільнення з роботи у зв`язку із змінами в структурі на виконання плану санації дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України».
2 липня 2019 року позивача попереджено про наступне звільнення з роботи у зв`язку із змінами в структурі на виконання плану санації ДП «Київський облдорупр» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» відповідно до наказу ДП «Київський облдорупр» за № 34 від 1 липня 2019 року.
23 липня 2019 року позивач подав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на підставі п. 6 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» як пенсіонеру за віком з 24 серпня 2019 року по 22 вересня 2019 року.
Наказом начальника філії «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» № 93-в/тр від 26 липня 2019 року позивачу надана відпустка без збереження заробітної плати за сімейними обставинами на підставі п. 6 ст. 25 Закону України «Про відпустки» з 24 серпня 2019 року по 22 вересня 2019 року.
Наказом в.о. керівника філії «Конча-Заспівське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» № 139-к/тр від 23 вересня 2019 року позивача звільнено з посади дорожнього робітника ДРП-5 з 22 вересня 2019 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності. Підставами звільнення зазначені наказ № 44 від 28 серпня 2019 року ДП «Київський облдорупр» та 

наказ № 121-к/тр від 29 серпня 2019 року філії «Конча-Заспівське ДЕУ», повідомлення про заплановане вивільнення від 23 вересня 2019 року. 
У подальшому у наказі № 139-к/тр від 23 вересня 2019 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 з 22 вересня 2019 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України підставами звільнення зазначені наказ № 34 від 1 липня 2019 року ДП «Київський облдорупр», наказ № 104-к/тр від 2 липня 2019 року філії «Конча-Заспівське ДЕУ», повідомлення про заплановане вивільнення від 2 липня 2019 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був звільнений з дотриманням трудового законодавства.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»роз`яснено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до пункту третього статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини першої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Виходячи з вимог статті 492 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.
Попереджаючи позивача про наступне звільнення 2 липня 2019 року, відповідач не пропонував йому іншу роботу.
Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача зазначав, що підприємство перебуває у процедурі санації у зв`язку із порушенням справи про банкрутство, що і стало підставою для видачі наказу № 34 від 1 липня 2019 року про зміни в структурі ДП «Київське обласне дорожнє управління» та внесено зміни до штатних розписів філій, зокрема, скорочено посаду дорожній робітник. Представник відповідача у запереченнях на позовну заяву зазначав, що підприємство припинило здійснення робіт з експлуатаційного утримання доріг власними силами, а відтак були скорочені всі посади для здійснення підприємством дорожніх робіт.
З наданого суду першої інстанції штатного розпису на 2019 рік філії «Конча-Заспівське ДЕУ», яке введено з 3 вересня 2019 року, вбачається відсутність у філії посад дорожнього робітника, а у кожному ДРП наявна тільки одна посада - виконавець робіт.
Відповідно до посадової інструкції виконавця робіт на дану посаду призначається особа, яка має вищу освіту або середню-спеціальну за фахом.
Під час розгляду справи судом позивач не заявляв, що він за освітою мав право претендувати на посаду виконавця робіт.
Також суду першої інстанції надані накази, на підставі яких на посади виконавців робіт у ДРП з 1 по 5 (крім ДРП-2) 3 вересня 2019 року переведені особи, які займали у цих дорожньо-ремонтних пунктах посади механіків, з повною матеріальною відповідальністю.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність на підприємстві вакантних посад, які могли б бути запропоновані позивачу при його звільненні.
Доводи апеляційної скарги, що наданий відповідачем штатний розпис є неповним, так як в ньому відсутній робочий персонал, яким керує управлінський персонал, а відповідачем не надана інформація щодо прийому на роботу нових працівників, зокрема, на його посаду після його звільнення, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними.
Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача зазначав у зв`язку із чим зі штатного розпису підприємства були виключені всі посади робітників і що стало підставою для змін в виробництві підприємства. 
Позивач не заперечував, що стосовно відповідача порушено справу про банкрутство ухвалою господарського суду міста Києва та проводиться процедура санації, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Разом з цим, позивачем не надано жодного доказу у підтвердження своїх посилань, що відповідач приймав нових працівників, зокрема, на його посаду, після його звільнення.
Доводи апеляційної скарги, що строк його попередження про звільнення від 2 липня 2019 року був перерваний, так як його звільнення 2 вересня 2019 року не відбулося, а відповідачем були видані накази № 44 від 28 серпня 2019 року та № 121-к/тр від 29 серпня 2019 року про доведення до відома всіх працівників філій інших попереджень, колегія суддів вважає безпідставними.
Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за два місяці) часу знаходження його у відпустці або 
                                                                                  
тимчасової непрацездатності.
Звільнення позивача 23 вересня 2019 року після виходу його з відпустки та після сплину двох місяців з дня попередження про наступне вивільнення не суперечить положенням ст. 49-2 КЗпП України і такі дії адміністрації підприємства не є обмеженням прав працівника.
Видання відповідачем наказу № 44 від 29 серпня 2019року «Про зміни в виробництві та реорганізацію ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та начальником філії «Конча-Заспівське ДЕУ» наказу № 121-к/тр від 29 серпня 2019 року про письмове повідомлення кожного працівника філії до 2 вересня 2019 року про наступне звільнення з роботи у зв`язку із змінами у виробництві та реорганізацію відповідно до вимог трудового законодавства на виконання плану санації ДП «Київське обласне дорожнє управління», статуту ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», не свідчить про недійсність або скасування попередніх наказів № 34 від 1 липня 2019 року ДП «Київський облдорупр» та наказу № 104-к/тр від 2 липня 2019 року філії «Конча-Заспівське ДЕУ», оскільки про це не зазначено у наказах.
Також видання вищезазначених наказів не свідчить про недійсність повідомлень працівників філії, зокрема, позивача, про майбутнє вивільнення, які були зроблені на підставі наказів № 34 від 1 липня 2019 року та № 104-к/тр від 2 липня 2019 року.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що звільнення позивача 2 вересня 2019 року не відбулося у зв`язку із виданням наказів № 44 від 29 серпня 2019 року та № 121-к/тр від 29 серпня 2019 року, так як матеріали справи таких доказів не містять, у наказах про це не зазначено, а обставини справи свідчать, що звільнення позивача 2 вересня 2019 року не відбулося у зв`язку із перебуванням його у відпустці.
Частиною 3 статті 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Відповідно до наказу № 93-в/тр від 26 липня 2019 року ОСОБА_1 перебував у відпустці по 22 вересня 2019 року, його звільнення відбулося 23 вересня 2019 року, а відтак вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України роботодавцем були дотримані.
Доводи апеляційної скарги про неправомірність звільнення з 22 вересня 2019 року, так як вказаний день був останнім днем відпустки, колегія суддів вважає безпідставними.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
Позивач був попереджений про звільнення 2 липня 2019 року, іншої посади йому запропоновано не було, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про його звільнення 2 вересня 2019 року, 23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до роботодавця із заявою про надання відпустки, його заява була задоволена, а відтак відповідач правомірно визначив датою звільнення - останній день відпустки, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки».
Посилання у апеляційній скарзі, що відпустка без збереження заробітної плати не є невикористаною відпусткою, про яку зазначено у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», колегія суддів вважає необґрунтованим.
У заяві про надання відпустки від 23 липня 2019 року ОСОБА_1 посилався на положення п. 6 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки».
Відповідно до вказаної норми відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку пенсіонерам за віком та особам з інвалідністю III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно.

Отже, надання такої відпустки є обов`язковим, відомостей, що до подання заяви від 23 липня 2019 року ОСОБА_1 , як пенсіонер за віком, використав своє право на відпустку без збереження заробітної плати, матеріали справи не містять, а відтак напередодні свого звільнення позивач скористався своїм правом на отримання невикористаної відпустки.
Та обставина, що невикористана ОСОБА_1 відпустка не була оплачуваною, не є підставою для не застосування ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», так як зазначена норма не містить посилань на те, що невикористана відпустка працівника повинна бути тільки оплачуваною.
Доводи апеляційної скарги, що звільнення було незаконним, так як підставами звільнення у наказі № 139-к/тр від 23 вересня 2019 року зазначені наказ № 44 від 28 серпня 2019 року ДП «Київський облдорупр» та наказ № 121-к/тр від 29 серпня 2019 року філії «Конча-Заспівське ДЕУ», повідомлення про заплановане вивільнення від 23 вересня 2019 року, що свідчить про недотримання відповідачем вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України про попередження позивача про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці, колегія суддів вважає безпідставними. 
Звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є правомірним, якщо воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, що власником або уповноваженим ним органом додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Під час судового розгляду встановлено, що у зв`язку із порушенням справи про банкрутства відповідача та призначення процедури санації у відповідача мали місце зміни в організації праці та скорочення чисельності працівників, відповідач не мав можливості перевести позивача на іншу роботу на цьому ж підприємстві, а про наступне вивільнення позивач був повідомлення 2 липня 2019 року, тобто більше, ніж за два місяця до звільнення.
Отже, помилкове зазначення у наказі № 139-к/тр від 23 вересня 2019 року про звільнення позивача номерів та дат наказів, які стали підставою для звільнення, та дати попередження позивача про наступне звільнення, не є підставою для висновку про незаконність звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Крім того, допущена відповідачем помилка у наказі у подальшому була виправлена відповідачем, що не заперечував позивач, підтвердивши отримання копію такого наказу (с.с.72).
Звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України належить до випадків розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця чи уповноваженого ним органу, воно допускається лише за наявності попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, проте судом не було встановлено, що позивач був членом профспілкової організації.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367,  374, 375, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд

постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.А. Семенюк