ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року	Львів	Справа № 308/2812/20 пров. № А/857/15969/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                       Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління  патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2020 року в справі №308/2812/20 (суддя Крегул М.М., м. Ужгород, повний текст рішення складений 18 листопада 2020 року) за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,- 

ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління  патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, в якому просила скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК №2246770 від 15.03.2020.
Рішенням від 13 листопада 2020 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області позов задовольнив повністю.
Скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАК №2246770 від 15.03.2020 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП, а провадження по справі закрив.   
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Управління  патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законодавством України. 
Матеріалами справи та наявними доказами підтверджується, що інспектор патрульної поліції мав усі законні підстави для зупинки транспортного засобу, пред`явив законну вимогу щодо надання документів, передбачених законодавством, ним дотримана процедура та порядок складання адміністративних матеріалів. 
Вказує на те, що позиція апелянта повністю відповідає позиції, викладеній Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові по справі №127/19283/17 від 25.09.2019 про те, що відповідно до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за ч.1 ст.126 КУпАП за одне правопорушення з числа вчинених є обґрунтованим, навіть коли факт вчинення іншого правопорушення не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
ОСОБА_1 правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК №2246770 від 15.03.2020, інспектором  УПП в Закарпатській області Шелеснак М.А. застосовано до позивача ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн.
У постанові зазначено, що ОСОБА_1 15 березня 2020 року о 01 год 48 хв. у м. Ужгород по вул. Темерязева, 88 перетнула суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1 ПДР України. При собі не мала посвідчення водія відповідної категорії, отже порушила п.2.1 ПДР України, чим скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КУпАП.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач оскаржила її до суду, оскільки вважає, що законом чітко передбачені випадки, коли можна перевіряти наявність у водія відповідних документів, зокрема, посвідчення водія, однак у випадку, що розглядається, жодних підстав для перевірки не було. 
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що в оскаржуваній постанові належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України, зокрема, перетину позивачем суцільної лінії 1.1 дорожньої розмітки, а тому вимога посадової особи відповідача пред`явити документи, в тому числі посвідчення водія, була протиправною, а позивач, в свою чергу, не був зобов`язаний виконувати дану вимогу. Відтак, в її діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
За приписами частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого  самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень  та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до частини п`ятої  ст. 14 Закону України «Про дорожній рух»  учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього  Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За пунктом 1.3.  Правил дорожнього руху  України, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
У розділі 2  ПДР  України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.
Так, зокрема, відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
За приписами пункту 2.4  ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1  ПДР  України.
Аналогічні положення закріплені законодавцем також у  статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII.
А саме - водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).
Виходячи з наведених вище правових норм, колегія суддів зазначає, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у п.2.1 ПДР  України документів, кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Частиною першою  статті 126 КУпАП  передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, дослідженого відеозапису, що міститься на DVD-диску, що позивач не надала на вимогу інспектора посвідчення водія відповідної категорії та жодного іншого документа.
Відтак, позивач порушила приписи пунктів 2.1 та 2.4 ПДР України, за що ч.1 ст.126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність. 
При цьому колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про незаконність вимоги поліцейського надати посвідчення водія відповідної категорії, що зумовлює право позивача не виконувати таку вимогу, з наступних підстав.
Так, відповідно до норм ч.1 ст.32   Закону України «Про Національну поліцію»  від 02.07.2015 №580-УІІІ поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.
У випадку, що розглядається, підставою для зупинення автомобіля позивача слугував факт перетину нею суцільної лінії 1.1 дорожньої розмітки; вказане порушення також відображено в спірній постанові від серії ЕАК №2246770 від 15.03.2020.
Звідси, дії інспектора поліції щодо зупинки керованого позивачем автомобіля та його вимога пред`явлення водієм відповідних документів, в тому числі посвідчення водія відповідної категорії, ґрунтуються на вимогах закону.
При цьому, факт недоведеності вчинення позивачем іншого порушення ПДР, а саме – перетину суцільної лінії 1.1 дорожньої розмітки не спростовує правильності зупинки поліцейським керованого позивачем автомобіля.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 25.09.2019 у справі №127/19283/17.  Так, Верховний Суд вказав на помилковість позиції скаржника про наявність у нього права не пред`являти посвідчення водія та реєстраційного документа на транспортний засіб на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною. Такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи. Крім того, Верховний Суд зауважив, що притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за частиною першою  статті 126 КУпАП  за одне правопорушення з числа вчинених, є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог знаку пріоритету 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» (у справі, що переглядалася судом касаційної інстанції) не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Підсумовуючи наведене, враховуючи те, що обставини, вказані в постанові про адміністративне правопорушення (непред`явлення на вимогу поліцейського для перевірки посвідчення водія) мали місце, відсутність будь-яких інших аргументованих доказів щодо незаконності дій відповідача при притягненні позивача до адміністративної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК №2246770 від 15.03.2020, та, відповідно відсутність підстав для задоволення адміністративного позову. 
Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, а тому дійшов помилкового висновку, що є протилежним наведеному вище. 
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ч.1 ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати судове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 271, 272, 286, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління  патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції задовольнити.
Скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2020 року в справі №308/2812/20 та ухвалити постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 19.02.2021.