Постанова                                                   
Іменем України
26 січня2021 року
м. Київ
справа № 335/1895/19
провадження № 51-5705км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
засудженого                                   ОСОБА_6 ,
захисника                                        ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018080000000348, за обвинуваченням              
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина  України, уродженця та жителя            АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного основного покарання, встановлено йому іспитовий строк тривалістю 3 роки, покладено на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Запобіжний захід  у виді особистого зобов`язання залишено без зміни.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати та вирішено питання щодо речових доказів. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 17 листопада 2018 року о 23:55, керуючи автомобілем «Nissan Note 1.6»,д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині просп. Соборності у місті Запоріжжі з боку  вул. Лермонтова в напрямку вул. Гагаріна зі швидкістю не менше 60 км/год, що перевищує максимально дозволену в населеному пункті. Під час руху в районі опори ЛЕП №49 ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_9 та маючи технічну можливість уникнути наїзду на нього, відповідних заходів до зниження швидкості не вжив та здійснив наїзд на пішохода, який перетинав проїзну частину пр. Соборності зліва направо по ходу руху автомобіля. Таким чином, своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.. 12.3, п. 12.4, підп. б п.12.9  Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, що згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП № 9-869 від 27 грудня 2018 року, з технічної точки зору, перебуває в причинному зв`язку з подією ДТП. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 9 вересня 2019 рокувирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року щодо  ОСОБА_6 залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року  ухвалу Запорізького апеляційного суду від 9 вересня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2020 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року щодо  ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий ставить вимогу про скасування вироку і ухвали апеляційного суду та просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, посилаючись на несправедливе застосування інституту звільнення особи від покарання. 
Свої вимоги потерпілий обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляційні скарги прокурора та потерпілого, не врахував того, що всі дії ОСОБА_6 були направлені не на щире каяття, як зазначають суди у своїх рішеннях, а на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
Крім того, у своїй касаційній скарзі потерпілий зазначає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без зміни вирок районного суду, не виконав вказівок Верховного Суду та послався на ті самі обставини, які були відомі під час розгляду кримінального провадження у місцевому суді, та незаконно звільнив винного від покарання без належного обґрунтування такої позиції.
Також потерпілий посилається на те, що ОСОБА_6 ввів в оману слідство та приховував ознаки учбового автомобіля та належного пристрою, який перебував на автомобілі «Nissan Note 1.6», що не може свідчити про активне сприяння розкриттю злочину та, на думку потерпілого, не вказує на щире каяття засудженого.
У запереченнях на касаційну скаргу потерпілого сторона захисту посилається на висновок Вознесенського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області, де зазначено про відсутність порушень обов`язків, покладених на засудженого судом, також позитивні характеристики останнього з місця роботи та проживання, відсутність обтяжуючих покарання обставин та пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття винного та сприяння розкриттю злочину. Крім того, додають медичні документи про незадовільний стан дружини ОСОБА_6 , яка страждає на тяжкі захворювання та є інвалідом 2 групи, а також медичне свідоцтво про народження доньки ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка страждає на хворобу. У запереченнях на касаційну скаргу засуджений ще раз просить вибачення у потерпілого, зазначає, що трагедії  б не сталося, якби пішохід не вийшов на дорогу у невстановленому місці, запевняє суд, що в подальшому не допустить таких порушень та працею буде спокутувати свою провину. Просять судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка не підтримала касаційну скаргу потерпілого, думку засудженого та його захисника, які заперечували проти задоволення касаційної скарги потерпілого, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга потерпілого не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Згідно зі статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України                       (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Як убачається з касаційної скарги потерпілого, він погоджується з правильною кваліфікацією дій ОСОБА_6 , однак вважає, що звільнення останнього від відбування призначеного покарання є несправедливим та м`яким покаранням за смерть його сина.
 
Доводи потерпілого про невиконання вказівок Верховного Суду та відсутність нових обставин, які стали підставою для звільнення особи від покарання, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
 
Відповідно до вимог частини 2 статті 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Згідно зі статтею 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
Відповідно до статті 75 КК в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Призначаючи покарання та звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, його наслідки - смерть потерпілого, дані про особу винного, який раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, сім`ю, перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_11 , яка знаходилась на 15-му тижні вагітності, працевлаштований, характеризується виключно позитивно, на обліку в лікаря -нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, а також визнав повністю вину, щиро розкаявся, вибачився перед потерпілим, бажає відшкодувати завдану злочином шкоду.
Урахував місцевий суд і вік ОСОБА_6 , соціальний стан, спосіб життя, поведінку під час досудового розслідування та судового розгляду, а також пом`якшуючі покарання обставини (його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину) та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Наведені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку, що для виправлення винного та попередження скоєння інших злочинів буде достатньо покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, та звільнив винного від відбування основного покарання з покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК.
Не погоджуючись із вироком суду, прокурор та потерпілий подали апеляційні скарги, в яких ставили вимогу про скасування вироку районного суду та постановлення нового вироку, яким прокурор просив призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а потерпілий наполягав позбавити ОСОБА_6 волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. При цьому потерпілий, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, вказував на ті ж самі підстави, які зазначив і в касаційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції при розгляді таких апеляційних скарг дійшов висновку, що місцевий суд правильно звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, та встановив, що ОСОБА_6 додатково відправив потерпілому  переказ у розмірі 20000 грн як моральну компенсацію, крім того, вказав, що раніше потерпілому вже було відшкодовано 50 000 грн. Ретельно перевірив усі доводи апеляційний скарг та спростував їх, обґрунтовуючи належними висновками.
Разом з тим апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок місцевого суду, послався на щире каяття засудженого, перерахував усі дані про його особу та зазначив, що виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства. 
У своєму рішенні апеляційний суд виклав зміст постанови Верховного Суду                  від 26 лютого 2020 року, якою скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду від 9 вересня 2019 року щодо  ОСОБА_6 , де зазначено, що в разі, якщо за наслідками нового апеляційного розгляду суд не встановить інших обставин, які можуть вплинути на застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, то таке застосування закону України про кримінальну відповідальність слід вважати неправильним.
На виконання таких вказівок, суд апеляційної інстанції встановив додаткові обставини, а саме: виплату моральної шкоди у розмірі 20 000 грн, крім раніше виплаченої суми у розмірі 50 000 грн; ретельно вивчив дані про особу винного, його характеристики, лист  Вознесенського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області, де зазначено про відсутність порушень обов`язків, покладених на засудженого судом;після вчинення злочину за даним вироком він інших злочинів не вчиняв; відповідно до характеристик ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно, працює на посаді менеджера у ФОП ОСОБА_12 , де також характеризується позитивно.
Крім того, з наданих суду під час апеляційного розгляду довідок встановлено, що дружина ОСОБА_6 є особою з 2-ю групою інвалідності, страждає на ряд тяжких захворювань, перебуває на 19 тижні вагітності та потребує постійної допомоги. Врахував суд також сімейний та соціальний статус винного, його стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, а також те, що на утриманні у ОСОБА_6 перебуває також батько похилого віку.
 
При цьому, аналізуючи конкретні обставини справи суд зважив на зміст та обсяг допущених засудженим порушень правил дорожнього руху та одночасно врахував невідповідність цим правилам дій потерпілого, який переходив дорогу у невстановленому місці, чим створив небезпеку руху. 
Колегія суддів вважає, що  суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про залишення вироку районного суду без зміни, оскільки правильно призначене покарання сприяє дотриманню принципу його індивідуалізації, більш успішному досягненню мети виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень                          статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Під час касаційного розгляду засуджений та його захисник надали суду на підтвердження своїх доводів, документи про стан здоров`я народженої дитини та її матері, й позитивні характеристики ОСОБА_6 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий не заявляв цивільного позову, а відшкодована моральна шкода була сплачена ОСОБА_6 добровільно.
Між тим, не заслуговують на увагу твердження потерпілого про введення органів досудового розслідування в оману, що може слугувати свідченням про підвищену суспільну небезпечність особи, оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, в матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження доводів потерпілого.
Таким чином, покарання, призначене ОСОБА_6 із                                 застосуванням положень статті 75 КК, є належним чином вмотивоване,                      відповідає загальним  засадам призначення покарання, принципам                  законності,  справедливості,  обґрунтованості  та  індивідуалізації  покарання.  Таке 
покарання є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. 
Крім того, апеляційний суд на виконання вказівок Верховного Суду встановив додаткові обставини, ретельно перевірив підстави, які надали суду можливість застосувати інститут звільнення особи від відбування покарання, та належним чином перевірив доводи апеляційних скарг як прокурора, так і потерпілого.
Отже, колегія суддів не вбачає недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). 
Таким чином, колегією суддів не встановлено порушень вимог закону під час перевірки кримінального провадження щодо засудженого ОСОБА_6 . 
На підставі наведеного касаційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає, а судові рішення є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу  4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2020 року щодо  засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 –  без задоволення.
 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

___________________                    _______________________                  ________________________
    ОСОБА_1                            ОСОБА_2                            ОСОБА_3