ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 лютого 2021 року м. Харків
Справа № 642/4116/19
Провадження № 22-ц/818/1155/21 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П. 
за участю секретаря Каплоух Н.Б.
Учасники справи :
Позивач - ОСОБА_1 
Відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
Третя особа: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в тому числі в інтересах: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 до  ОСОБА_1 , треті особи  ОСОБА_2 , Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про виселення, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Бородіною О.В.,
в с т а н о в и в :
У червні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що спірною є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 04 серпня 2007 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладений шлюб. Шлюб не розірваний. Від шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , вони мають двох синів - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ще до реєстрації шлюбу разом з чоловіком з дозволу його батьків - відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 вони поселилися в квартиру АДРЕСА_1 і почали робити в ній ремонт. В квартирі були повністю замінені водопровідні труби, електропроводка, замінені вікна на металопластикові, зроблена натяжна стеля, повністю замінене сантехнічне обладнання, стіни декілька разів обклеювалися новими шпалерами, замінені вхідні двері, на долівці покладений ламінат у всіх кімнатах та коридорі. Ремонт в квартирі зроблений за особисті з чоловіком кошти. Позивач посилається на те, що до народження другої дитини стосунки з чоловіком та його батьками були дуже гарні, але після народження сина ОСОБА_8 , який має захворювання -хвороба Дауна , регулярна форма, вкрай зіпсувалися. Чоловік став приходити додому лише переночувати, пояснивши це тим, що він хоче відпочити, а позивач та діти заважають його відпочинку. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ніколи її не виганяли, а навпаки проявляли турботу про їх сім`ю, комунальні платежі за квартиру платили весь час їх спільного проживання. Останнім часом чоловік позивачки постійно вимагає від неї, щоб вона з дітьми залишила квартиру, однак вона зазначає, що молодший син, в силу своєї хвороби потребує постійної уваги і догляду, старший син відвідує школу за місцем спірної квартири. Діти знаходяться на обліку в дитячій лікарні за місцем знаходження спірної квартири. Позивач вказувала, що вона та відповідач ОСОБА_2 за адресою спірної квартири не зареєстровані, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають інше постійне місце проживання -житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2 , який належить їм на праві власності. Тому вона просить, визнати за нею та її дітьми право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

З урахуванням уточнень просила визнати за нею та її дітьми право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та вселити її та дітей до даної квартири. В уточненій позовній заяві зазначила, що на момент її вселення до спірної квартири, її чоловік - відповідач ОСОБА_2 , був власником 1/3 частини цієї квартири, тому вона вселилася до квартири у якості члена сім`ї власника, тривалий час, з травня 2007 року, постійно в ній проживала і набула право користування спірною квартирою. Іншого місця проживання вона та діти не мають. Також вказує, що 18.08.2019 року її змусили виїхати з квартири, у зв"язку із чим вона двічі викликала поліцію.

У липні 2020 року  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було подано зустрічну позовну заяву, в якій вони просили захистити їх право власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . 

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначили, що вони з позивачкою ніколи не проживали спільно, не були пов`язані спільним побутом, не вели спільного господарства. Вони надали усну згоду на тимчасове проживання у їх квартирі після одруження сина - ОСОБА_2 та позивачки - ОСОБА_1 , з умовою звільнення квартири за першою вимогою.

Посилались на те, що єдиними власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 не була членом їх родини, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому на адресу ОСОБА_1 направлена письмова вимога про звільнення квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано вселити ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1  набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого чоловіка - співвласника на той час спірної квартири. У подальшому право власності на його частину житла набув його батько -  ОСОБА_3 .Належних та допустимих доказів на підтвердження  необхідності виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири, до якої вона була  вселена на законних підставах більше 13 років назад, позивачами за зустрічним позовом, у передбаченому процесуальним законом порядку, не надано.

На це рішення  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову.

ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  в апеляційній скарзі посилаються на те, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 . Позивач користувалась спірною квартирою на підставі їхньої домовленості, тобто тимчасово володіла спірним майном. Суд помилково дійшов висновку, що ОСОБА_1 мешкала в квартирі 12 років як член сім`ї власника квартири, оскільки позивач не довела, що вона разом із своїм чоловіком та дітьми складали сім`ю із відповідачами.

ОСОБА_2  в апеляційній скарзі зазначає, що власниками квартири АДРЕСА_1 є його батьки. Ні він, ні позивач ОСОБА_1 разом з його батьками ніколи не проживали та не вели спільного господарства. Тому підстав для визнання за ОСОБА_1 права на користування житловим приміщенням як колишнього члена сім`ї немає.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначали ті самі доводи, що і в зустрічній позовній заяві. 
У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 зазначила, що в спірну квартиру вона вселилась ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , який був власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Інші співвласники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти цього не заперечували. Крім того, шлюб між нею та ОСОБА_2 зареєстрований 04.08.2007 року до теперішнього часу не розірваний.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає з наступних підстав.
Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.09.1999 року квартира АДРЕСА_4 приватизована та на праві спільної власності належала ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

04 серпня 2007 року ОСОБА_1 уклала шлюб з  ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Шлюб на час розгляду справи не розірвано.

ОСОБА_1 переїхала проживати до чоловіка - ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Та з того часу постійно проживала за вказаною адресою, без реєстрації.

У щлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до договору про визначення часток від 01.12.2011 року співвласники ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 визначили частки у спільному сумісному майні по 1/3 частці вказаної квартири.

За договором дарування від 24 грудня 2011 року ОСОБА_2 подарував 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_3 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованої 29.09.2019 року, квартира АДРЕСА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3 2/3 частини та ОСОБА_4 1/3 частина.

Як вбачається з інформаційної довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 та її чоловік - відповідач ОСОБА_2 зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 .

З копії довідки про склад сім`ї виданої 04.12.2017 року Харківським Національним університетом повітряних сил ім. І. Кожедуба за адресою АДРЕСА_5 постійно зареєстровані родина у складі чотири особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (з 14.03.2012 року), ОСОБА_6 (з 26.06.2017 року).

Згідно довідки від 22.12.2019 року ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку у Харківському гарнізоні та Харківському національному університеті Повітряних сил ім. І. Кожедуба з 18.09.2002 року складом сім`ї 4 особи - він, дружина та двоє синів. А також у списках осіб, які мають право на першочергове отримання жилих приміщень. Номер у черзі гарнізону 981. 

Однак, за адресою АДРЕСА_5 позивач ОСОБА_1 , її чоловік - відповідач ОСОБА_2 , та їх діти ніколи не проживали, що не заперечувалось сторонами по справі. 

Влітку 2019 року ОСОБА_1 надійшла вимога про звільнення квартири АДРЕСА_4 від свекрові - відповідача ОСОБА_4 
18.08.2019 року на її вимогу ОСОБА_1 разом з дітьми виїхала з спірної квартири та з того часу проживає у квартирі її батька за адресою АДРЕСА_6 . 
У даному випадку спір виник між власниками квартири, які є одночасно і його користувачами, та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаним житлом після фактичного припинення шлюбу з колишнім власником квартири.
Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:
У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:
право користування (сервітут);
інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на те, що ще до реєстрації шлюбу разом з чоловіком з дозволу його батьків - відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 вони поселилися в квартиру АДРЕСА_1 і почали робити в ній ремонт. 

Відповідно до договору про визначення часток від 01.12.2011 року співвласники ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 визначили частки у спільному сумісному майні по 1/3 частці вказаної квартири.

За договором дарування від 24 грудня 2011 року ОСОБА_2 подарував 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , з яким у позивачки фактично припинені шлюбні відносини, у вказаній квартирі не проживає.
Власниками квартири АДРЕСА_1 є його батьки. Ні він, ні позивач ОСОБА_1 разом з його батьками ніколи не проживали та не вели спільного господарства. Отже позивач не була членом сім'ї власників квартири.
ОСОБА_1 виселилась із спірної квартири на вимогу власників добровільно, ніяких примусових заходів до неї не було застосовано. Після цього вона приїздила за речами і надсилала листа з проханням віддати особисті речі, що свідчить про її бажання проживати окремо в іншому місті. Наразі вона проживає разом із двома дітьми у свого батька у трьох кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_6 .
Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності відповідачів, як власників житла та захистом права позивачки, яка ніколи не була членом сім`ї власника, на користування квартирою.
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60).
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Аналогічні положення містяться й у статті 2 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом; стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку).
Згідно зі статтею 4 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Такі самі положення містяться у статті 5 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову до суду; частини перша, третя статті 12 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку).
Судова колегія вважає, що відмова у позові про визнання права права користування позивачки спірним житлом відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідно до акту обстеження умов проживання спеціалістами Служби у справах дітей по Немишлянському району, ОСОБА_1 проживає у свого батька у трьох кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_6 . Відповідно до змісту вказаного акту малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають разом з матір`ю в одній кімнаті та забезпечені всім необхідним для нормального розвитку для дітей їхнього віку. Тітка малолітніх дітей ОСОБА_11 , фактично мешкає із родиною у м. Дніпро та приїжджає до родичів лише на свята.
Наразі батьки колишнього чоловіка  ОСОБА_3  та ОСОБА_4  іншого житла окрім квартири за адресою: АДРЕСА_4  не мають,є пенсіонерами, батько колишнього чоловіка позивачки є онкохворим та є інвалідом.
Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають інше постійне місце проживання -житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2 , який належить їм на праві власності, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно технічного звіту № 02-12/20 про стан будівельних конструкцій і можливості подальшої експлуатації частини вказаного житлового будинку то будівельні конструкції мають численні дефекти та деформації, і перебувають у стані непридатному для нормальної експлуатації.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності відповідачів, тому що позивач ніколи не була членом їх сім`ї.
Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси відповідачів, як власників житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси члена сім`ї, їх сина у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано, а навпаки не заперечувалося, що поселилась вона з чоловіком з дозволу його батьків і ніколи з ними разом не проживали.
Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому апеляційні скарги необхідно задовольнити частково та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову. В іншій частині рішення залишити без змін, зазначивши, що виселити можливо лише особу, яка проживає у спірному житлі. Судовим розглядом встановлено, що позивач не проживає у спірній квартирі, тому позов про виселення не підлягає задоволенню з мотивів в редакції цієї постанови.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року - в частині задоволення позову  ОСОБА_1 - скасувати. В задоволенні позову  ОСОБА_1 , яка діє в тому числі в інтересах: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, вселення - відмовити.
В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий                                                                  С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

                                                                      Н.П. Пилипчук 

Повний текст судового рішення 
складено 12 лютого 2021 року