КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
4 грудня 2020 року                                                                             м. Київ
 
Суддя Київського апеляційного суду                                  Васильєва М.А., 
за участю:
захисника                                                                                                      Валька І.В.
особи, яка притягнута до
адміністративної відповідальності,                                                              ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника Валька Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року, якою 
                 ОСОБА_1 ,
                 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою:    АДРЕСА_1 
визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого                            ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, 
В С Т А Н О В И Л А:
Постановою суду ОСОБА_1 визнаний винуватим в тому, що 24 березня 2020 року о 04.50 год. в м. Києві по пр. Маяковського, 16-А, керував автомобілем «Деу Ланос» державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу «Драгер» та у лікаря-нарколога в КМНКЛ «Соціотерапія» за адресою м. Київ,                            вул. Запорожця, 20 відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
 
Не погоджуючись з постановою суду, захисник Валько І.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову, провадження у справі закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, при його ухваленні суд неправильно та неповно дослідив докази, тому не встановив усі обставини у справі. Окрім цього, суд першої інстанції неправильно тлумачив закон та не застосував практику Верховного Суду без поважних на те причин. Також судом безпідставно було залишено без уваги аргументи ОСОБА_1 про те, що він не керував автомобілем, і йому не були роз`яснені права працівниками поліції.
Також захисник вказує на те, що суд першої інстанції не допитав важливих для справи свідків, а опитав упереджених свідків за власною ініціативою. Під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 були присутні поняті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що було зафіксовано на відео. У зв`язку з цим захисником ОСОБА_1 було подано клопотання про їх виклик і допит як свідків, адже вони могли надати важливу інформацію стосовно того, чи були роз`яснені права ОСОБА_1 , чи погоджувався він проходити огляд на стан сп`яніння, чи бачили вони, як ОСОБА_1 керував автомобілем з ознаками явного алкогольного сп`яніння, чи за кермом була інша особа (враховуючи те, що ці поняті прибула одночасно з поліцейськими).
Апелянт припускає, що два свідка, які були присутні від час складання протоколу є зацікавленими особами. Такий висновок можна зробити з того, що свідки приїхали з поліцейськими в їх автомобілі, і поліцейські встановили особи свідків з неналежних джерел, на що також не звернув увагу суд першої інстанції.
Важливим моментом, на переконання апелянта, є те, що свідки не мали документів, які підтверджують їх особу, що дає підстави для сумнівів взагалі в існуванні цих осіб. Свідки встановлені з «посвідчення автомайдану». Документ «посвідчення ... автомайдану», відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» не є офіційними документами, за якими можна встановити особу людини.
Також апелянт акцентує увагу на тому, що для виклику і допиту свідків було подано клопотання, яке суд задовольнив. Натомість, свідки до суду 30 квітня 2020 року не з`явилися, матеріали справи містять повістки про виклик свідків на засідання 30 квітня 2020 року. Доказів направлення цих повісток немає, а після того, як свідки не з`явилися 30 квітня 2020 року, суд їх повторно вже не викликав (в матеріалах справи немає навіть повісток про це). Натомість, в цей день були повторно викликані поліцейські за ініціативою суду.
Як вказує захисник, після допиту поліцейських суд вирішив, що наявних матеріалів у справі достатньо для розгляду та вирішення справи, тим самим суддя не дослідив важливі докази та позбавив права ОСОБА_1 на об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, і доведення своєї невинуватості. Апелянт наголошує, що така вибірковість не сприяла дотримання об`єктивності і повноти при розгляді справи. Фактично відбулася змагальність між ОСОБА_1 та суддею в доведені вини ОСОБА_1 .
Як наголошує апелянт, постанова судді першої інстанції не містить аргументів того, чому суддя надав перевагу показанням поліцейських і не зважив на покази свідка ОСОБА_4 . Крім того, як зазначає захисник, показання поліцейських є недопустимими доказами з огляду на те, що ці особи є зацікавленими і не спрямованими на встановлення об`єктивної істини по справі. Тому, на підставі лише показань поліцейських неможливо встановити об`єктивну ситуацію. Щодо дій працівників поліції, то захисник наголошує, що ніхто з поліцейських не роз`яснив ОСОБА_1 порядку застосування технічного засобу і порядку проходження огляду на стан сп`яніння, а також протокол не містить інформації про роз`яснення прав ОСОБА_1 ,зокрема права на правову допомогу адвоката, в тому числі безкоштовну (ст.. 268 КУпАП), права не свідчити проти себе (ст.. 63 Конституції України), права заявляти клопотання про направлення справи на розгляд за місцем проживання (ст.. 276 КУпАП).
Апелянт акцентує увагу на тому, що суд неправильно та неповно дослідив відеоматеріали, з огляду на те, що при дослідженні відео потрібно звернути увагу, що відеофіксація відбувалася у темну пору доби, на що зверталася увага як у поясненнях               ОСОБА_1 , так і безпосередньо у судовому засіданні. При такому освітленні встановити почервоніння обличчя було неможливим, тому даний факт вигадкою працівників поліції. На останньому відео, коли вже прибув евакуатор, чітко можна побачити, що обличчя                       ОСОБА_1 було білим та без ознак почервоніння, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_4 .
Також, як зазначає захисник, неодноразово зверталася увага на місце та обставини, коли працівники поліції складали протокол. Так, відповідно до відео, місцем складання протоколу був двір будинку № 16-А по просп. Маяковського в м. Києві. Чітко можна побачити з першого відео у справі, що  ОСОБА_1 не сидів за кермом автомобілю, а сам автомобіль не було заведено, тобто, він просто стояв припаркований. Ніяких інших доказів, які б підтверджували, що  ОСОБА_1 керував автомобілем, не було надано до суду першої інстанції.
Особливо апелянт акцентує увагу на те, що наявність доказів саме керування автомобілем, а не стояння біля авто чи сидіння в заведеному авто, є обов`язковою, про що й зазначається у Постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 357/10134/17.
Крім того, як зазначає апелянт, суд  першої інстанції у своєму рішенні стверджує, що ОСОБА_4 на відео не стверджував про те, що він сидів за кермом. Дане твердження не відповідає дійсності, адже, на відео чітко можна побачити, що як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_4 неодноразово наголошували, що за кермом автомобіля сидів ОСОБА_4 .
Окрім того, захисник вказує на те, що суд першої інстанції ніяк не відреагував, що наявні у справі 6 файлів з відеозаписом записані не безперервно та на них відсутні обставини самого правопорушення (керування ОСОБА_1 транспортним засобом), покрокові дії працівників поліції, передбачені Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також процедура роз`яснення прав особі, яка притягується до відповідальності.
Щодо відсутності направлення до відповідної лікарні апелянт зазначає про те, що патрульний поліцейський, у разі наявності у нього підстав вважати, що особа керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, надає цій особі направлення на проходження огляду в конкретному закладі охорони здоров`я. І лише, коли після отримання такого направлення особа відмовляється на проходження огляду, інспектор має право скласти протокол про адміністративне порушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Лише наявність вказаного направлення в матеріалах справи є відповідним доказом направлення водія на огляд до закладу охорони здоров`я транспортного засобу відповідно до вимог ст. 266 КУпАП для виявлення чи спростування стану сп`яніння.
Окрім того, захисник акцентує увагу на тому, що  суд першої інстанції у своїй постанові ніяк не відреагував на наведене у поясненнях обґрунтування, що свідчіть про необ`єктивне ставлення судді до цієї справи.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та захисника на підтримку апеляційної скарги, опитавши свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , працівників поліції  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
 
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
 
Згідно з вимогами ст.ст. 278, 280 КУпАП, суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку,  що суд першої інстанції дотримався вище зазначених вимог закону, та рішення суду про винуватість ОСОБА_1  у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, встановлених судом першої інстанції, є обґрунтованим та підтверджуються наявними у справі та дослідженими судом першої інстанції доказами: поясненнями інспекторів УПП у м. Києві ОСОБА_6, ОСОБА_7 , наданих ними в судовому засіданні, відеозаписом нагрудної камери інспектора патрульної поліції, письмовими поясненнями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується й суд апеляційної інстанції.
 
Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
 
Відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Згідно з п. 1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
 
Згідно з положеннями ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» (із змінами та доповненнями) водій, серед іншого,  зобов`язаний:
- виконувати розпорядження поліцейського, а водії військових транспортних засобів - посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами;
- не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває в такому стані або під впливом таких препаратів.
 
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
 
         Отже, проходження в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, за наявності до того підстав, є обов`язком водія, а не його правом.
 
Порядок проходження огляду осіб з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також відмови від проходження огляду передбачені                ст. 266 КУпАП та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України, Міністерства охорони здоров`я України 9 листопада 2015 року № 1452/735.
 Відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції огляд водія на стан алкогольного сп`яніння  проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.
У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних  технічних  засобів на місці зупинки транспортного засобу або у разі незгоди з його результатами огляд водія проводиться в закладах охорони здоров`я.     Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду  особи  на стан алкогольного сп`яніння, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного сп`яніння в інших закладах забороняється.
 
Згідно з  постановою Пленуму Верховного суду України № 14  «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини 
проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005  року (із змінами), керування транспортним засобом  слід  розуміти  як  виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час  навчання  учнів-водіїв,  незалежно  від  того,  керує   особа транспортним  засобом,  який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
Для притягнення   до   відповідальності   за   ст.  130  КУпАП не  має  значення,  протягом якого часу особа, яка перебуває  у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що  знижують  її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.  Правопорушення  вважають закінченим з того моменту, коли він  почав  рухатись.
 
За відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачена адміністративна відповідальність  за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
 
Таким чином, для притягнення особи до адміністративної відповідальності  за відмову  особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, необхідно встановити, що особа керувала транспортним засобом, при цьому мала ознаки алкогольного сп`яніння, передбачені  Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачених Наказами Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 9 листопада 2015 року, встановлення яких є підставою для проведення відповідного огляду на стан сп`яніння. 
 
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 вказав про те, що 24 березня 2020 року він разом із знайомим ОСОБА_4 біля магазину зустріли знайомих дівчат, які попросили їх підвезти додому. ОСОБА_4 сів за кермо, він ( ОСОБА_1 ) сів на переднє пасажирське сидіння, а дівчата сіли ззаду, та вони поїхали відвозити дівчат. Зупинившись у дворах будинків, він з                  ОСОБА_4 вийшли з автомобіля, дівчата залишались в автомобілі.  До них підійшли працівники поліції, які, мабуть, їхали за ними, та повідомили, що намагались зупинити автомобіль, але автомобіль не зупинився, а поїхав у двори. Також поліцейські  попросили документи на автомобіль. Він показав техпаспорт та водійське посвідчення. Перевіривши документи, працівники поліції сказали, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння та запропонували пройти огляд на стан сп`яніння. Він не заперечував проти проходження огляду, однак, зазначив, що він не керував автомобілем, а тому не розуміє, чому він повинен проходити такий огляд. Окрім того, автомобіль ніхто не зупиняв. Після цього він відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки не керував автомобілем. Працівники поліції сказали, що викликали евакуатор, тому він відмовився підписувати будь-які документи, так як йому потрібен автомобіль, а, окрім того, він розгубився. Вважає, що жодного правопорушення він не вчиняв. 
 
Захисник підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити, зазначивши, що у матеріалах справи відсутні взагалі будь-які докази на підтвердження того, що                   ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Навпаки, з відеозапису вбачається, що                  ОСОБА_1 вказував, що не керував автомобілем, а свідок ОСОБА_4 на відео говорить працівникам поліції, що саме він був за кермом, і вказані обставини спростовують висновок суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля. 
 
Доводи апеляційної скарги, як і пояснення ОСОБА_1 та його захисника про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом спростовуються поясненнями працівників поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , наданими як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, відповідно до яких саме ОСОБА_7 допомагав ОСОБА_1 , який перебував на водійському місці,  вийти з автомобіля. У зв`язку з тим, що у ОСОБА_1 були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, останньому було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою приладу «Драгер» або у медичному закладі. ОСОБА_1 спочатку погодився, а потім відмовився. Це все відбувалось у присутності двох свідків, які, дійсно, мають відношення до «Автомайдану», та приїхали за поліцейськими машинами. 
При цьому поліцейські зазначили про те, що вони разом з іншим екіпажем на дорозі зупиняли автомобілі, щоб знайти свідків для прийняття участі  в огляді водія іншого автомобіля. Коли почали зупиняти автомобіль, як потім з`ясувалось,  під керуванням               ОСОБА_1 , то автомобіль спочатку, ніби, почав пригальмовувати, а потім почав різко набирати швидкість. Залишивши перший екіпаж оформлювати огляд водія, вони на автомобілі почали переслідувати автомобіль  під керуванням ОСОБА_1 , передавши по рації зазначені обставини та попросивши допомоги. Автомобіль під керуванням ОСОБА_1 увесь час перебував в їхньому полі зору. Автомобіль звернув у двори, вони на патрульному автомобілі поїхали за ним. В той же час під`їхав  ще один патрульний автомобіль та трохи пізніше під`їхав автомобіль з хлопцями з «Автомайдану».
 
Також доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом спростовуються відеозаписом подій, який є об`єктивним доказом у справі, незалежним від суб`єктивного сприйняття будь-якої особи, відповідно до яких під час того, коли                  ОСОБА_1 зазначає, що не керував транспортним засобом, працівник поліції повідомляє, що вони їхали за автомобілем ОСОБА_1 від вул. Драйзера, що є свідки, які бачили, що саме він керував транспортним засобом, і коли їх зупинила патрульна поліція, саме він виходив із-за керма.   ОСОБА_1 заперечує, що він виходив із-за керма. Один із працівників поліції знову говорить ОСОБА_1 , що на час зупинки саме ОСОБА_1 виходив з водійського місця, що                  ОСОБА_1 таким чином намагається ухилитися від відповідальності. 
На відеозаписі також зафіксовано розмову свідка ОСОБА_4 з поліцейським. Під час розмови ОСОБА_4 зазначає, що саме він керував транспортним засобом, що у нього є права вдома, а працівник поліції вказує, що ОСОБА_4 сидів збоку на пасажирському сидінні, і це всі бачили.   ОСОБА_4 кричить ОСОБА_1 , щоб останній сказав, що саме він ( ОСОБА_4 ) керував транспортним засобом. 
 
Під час апеляційного розгляду опитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які надали пояснення, що саме ОСОБА_4 керував транспортним засобом в той день, коли відбувались ці всі події.  При цьому свідок ОСОБА_4 продемонстрував за допомогою програми «Дія» посвідчення водія на своє ім`я, вказавши, що він надавав працівникам поліції своє посвідчення водія. Разом з тим, зазначені пояснення свідка спростовується відеозаписом подій, відповідно до яких свідок ОСОБА_4 зазначає, що його посвідчення водія вдома. 
 
Оцінюючи наявні докази, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що є доведеним факт керуванням ОСОБА_1 транспортним засобом 24 березня 2020 року 04.50 год. в                 м. Києві по пр. Маяковського, 16-А, а пояснення  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що автомобілем керував ОСОБА_4 , розцінює як такі, що направлені на ухилення                ОСОБА_1 від відповідальності.
 
Що стосується інших доводів апеляційної скарги,  то вони є безпідставними. 
 
Так, під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій встановлено, що працівниками поліції у ОСОБА_1 були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим останньому у присутності двох свідків, які зафіксовані на відеозаписі, було запропоновано пройти огляд на визначення стану сп`яніння на місці за допомогою приладу «Драгер» та у медичному закладі. ОСОБА_1 , спочатку погодившись на проходження такого огляду, але заперечуючи, що він керував транспортним засобом, у подальшому відмовився від проходження будь-якого огляду на стан сп`яніння, що не заперечується і самим ОСОБА_1 , та підтверджується відеозаписом подій. При цьому працівником поліції ОСОБА_1 роз`яснюються наслідки відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. 
 
Таким чином, з наявної у справі сукупності доказів вбачається, що ОСОБА_1 , як особа, яка керувала транспортним засобом та у якої працівниками поліції були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, відмовився на вимогу поліцейського пройти у встановленому  законом порядку огляд  з метою встановлення стану  сп`яніння, і вказані обставини свідчать про порушення ОСОБА_1   п. 2.5 ПДР України, за що й передбачена відповідальність за                       ч. 1 ст. 130 КУпАП.
 
За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, постанова місцевого суду є законною, вмотивованою, обґрунтованою, та підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення. 
 
Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, - 
П О С Т А Н О В И Л А :
Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня2020 року щодо   ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП- залишити без зміни, апеляційну скаргу захисника Валька Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 - без задоволення. 
 
Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

                Суддя
Київського апеляційного суду                                                                                                      М.А. Васильєва