ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/296/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №700/736/20 Категорія: 304090000 	Бесараб Н. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       03 лютого 2021 року                                                                м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Сіренко Ю.В., Гончар Н.І.	

учасники справи:
позивач (скаржник) - АТ «АКЦЕНТ-БАНК»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.11.2020 (повний текст складено 30.11.2020, суддя в суді першої інстанції Бесараб Н.В.) у цивільній справі за позовом АТ «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, 

в с т а н о в и в :

у вересні 2020 року «АКЦЕНТ-БАНК» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість за договором №SAMABWFC00002018077 від 07.05.2019 в сумі 19458,58 грн., яка складається з такого: 13515,94 грн. - за тілом кредиту; 5942,64 грн. - по відсоткам, мотивуючи про те, що  ОСОБА_1 , як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у нього перед банком утворилася заборгованість, про стягнення якої разом з нарахованими згідно умов договору відсотками банк порушує питання в даній справі.
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 30.11.2020 позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь банку 13515,94 грн. заборгованості за тілом кредиту, а в задоволенні решти вимог - відмовлено. Суд вказав, що позовні вимоги у справі є такими, що не підтверджуються у повному обсязі наданими банком доказами, адже банк не довів, що саме долучені до позову умови надання банківський послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» були чинними на момент укладення договору та надавалися для ознайомлення та погодження відповідачу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, позивач подав 30.12.2020 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати у зазначеній частині та задовольнити відповідні позовні вимоги банку. В обґрунтування вказано на те, що факт користування позичальником кредитною карткою підтверджує те, що він ознайомився з умовами кредитування в банку, прийнявши оферту про його укладення. Банк надав позичальнику при укладенні договору письмові умови кредитування, ознайомившись з якими позичальник підписав договір. Такі висновки вбачаються з постанов ВС від 09.07.2018 у справі №202/19403/13-ц, від 18.04.2018 у справі №705/6051/15-ц, від 14.02.2018 у справі №265/7652/15-ц. Суд помилково не стягнув з позичальника проценти, оскільки останній підписав паспорт кредиту, у якому обумовлені всі умови кредитування. Отже посилання суду на правовий висновок ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17 було необґрунтованим.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. 

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 19458,58 грн. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Отже предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 07.05.2019 між АТ «АКЦЕНТ-БАНК» (позивач у справі) та ОСОБА_1 (як позичальником - відповідач у справі) укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-БАнку (а.с.5). У цій анкеті-заяві не зазначено, яку саме карту чи послугу отримає позичальник.
Дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послу складають договір про надання банківських послуг. У відповідності із цією заявою ОСОБА_1 ознайомився із договором надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами. 
Позивач надав суду таблицю з умовами кредитування (Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка») з умовами кредитування, у тому числі щодо нарахування відсотків за користування кредитом у різному розмірі для карток «Універсальна» та «Універсальна ГОЛД» (а.с.5-6), яка позичальником підписана не була, що спростовує доводи скаржника про протилежне.
Також суду надано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» (а.с.6-10) у якому вказано порядок розрахунків позичальника по договору, у тому числі щодо відсотків за користування кредитними коштами.
Пунктом 2.1.1.5.5 вищевказаних Умов встановлено обов`язок позичальника здійснювати погашення кредиту та передбачених договором платежів у строки та на умовах, визначених сторонами.
Банк зазначає, що відповідач, одержавши кредитні кошти, не виконав належним чином своїх зобов`язань по їх поверненню та сплаті визначених умовами кредитного договору платежів - відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого в нього перед банком виникла заборгованість по відсоткам в сумі 5942,64 грн.
За доводами позивача, вказана сума має бути стягнута в судовому порядку.
Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У заяві про надання банківських послуг від 07.05.2019, підписаній сторонами, не визначено відсоткову ставку по договору та не вказано, яка саме банківська послуга надається відповідачу, а Паспорт кредиту (таблиця з умовами кредитування) не підписана позичальником, що не дає підстав оцінювати її як частину кредитного договору, стосовно якого законодавством встановлено імперативну вимогу щодо письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України).
Отже посилання скаржника на вказаний паспорт кредиту братися до уваги не можуть, адже його не підписано іншою стороною договору - позичальником. 
Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення відсотків, посилався також на на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку.
Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі.
Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків у розмірах, визначених банком, та відповідальності по сплаті відсотків надані Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.
Крім того, в паспорті кредиту, на який вказує скаржник, зазначено різні умови договору для карток Універсальна та Універсальна Голд, а в даній справі відсутні докази того, яка саме картка була надана в користування позичальнику, що не дає змоги суду встановити дійсні умови кредитування відповідача.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг А-Банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна актуальна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).
Апеляційний суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Апеляційний суд враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг в А-Банку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 07.05.2019 шляхом підписання заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору.
З цих підстав апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді обов`язок позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом, які обраховуються у порядку та періоди сплати, визначеному позивачем, отже відповідні позовні вимоги є необґрунтованими, про що вірно вказав суд першої інстанції.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією ВС у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18.
Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з  ОСОБА_1  банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
Апеляційний суд відхиляє вказівку скаржника на те, що вказаний правовий висновок ВС не стосується цієї справи, оскільки позичальник підписав Паспорт кредитування з умовами про нарахування відсотків, адже вказана обставина при апеляційному перегляді справи не підтвердилась - наявний у матеріалах спавши паспорт кредитування позичальником не підписувався.
Відповідно до вимог ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст.264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже саме до повноважень суду входить оцінка наданих сторонами у справі доказів та встановлення на їх підставі фактичних обставин справи. При цьому суд вправі як погодитися з такими доказами, так і відхилити їх, навівши свої міркування з цього приводу.
Позивач стверджує про наявність між ним та відповідачем, як позичальником, кредитних правовідносин саме на умовах, які надані банком. Однак доказів того, що саме такі умови надання банківських послуг існували в момент укладення кредитного договору та були надані для ознайомлення відповідачу позивач не довів, у зв`язку з чим відповідні позовні доводи щодо стягнення відсотків були обґрунтовано відхилені.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач до суду першої інстанції не пред`явив.
Доводи скаржника про те, що факт користування позичальником кредитною карткою підтверджує те, що він ознайомився з умовами кредитування в банку, прийнявши оферту про його укладення, не дає суду підстав для регламентації правовідносин м іж сторонами положеннями договору, які належним чином в письмовому вигляді погоджені не були. Таким чином не можна погодитися також з посиланням скаржника на те, що при вирішенні спору у справі суд не врахував висновки ВС від 09.07.2018 у справі №202/19403/13-ц, від 18.04.2018 у справі №705/6051/15-ц, від 14.02.2018 у справі №265/7652/15-ц.
Доводи скаржника про те, що банк надав позичальнику при укладенні договору письмові умови кредитування, ознайомившись з якими позичальник підписав договір, доказами не підтверджені, адже підпису позичальника під долученими до позову умовами кредитування немає.
Посилання банку на те, що згідно ст. 1048 ЦК України банк має право на одержання відсотків на користування кредитом у розмірі облікової ставки НБУ слід оцінити критично, адже відповідні позовні вимоги не були предметом розгляді в суді першої інстанції, а в силу положень ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Фактичне використання кредитної картки позичальником, що свідчить про визнання ним наявності між сторонами справи відповідних правовідносин, не дає суду можливість задовольнити позовні вимоги в цій справі в частині стягнення боргу за відсотками, оскільки відсутні погоджені сторонами умови для нарахування таких платежів. При цьому наявність правовідносин між сторонами під сумнів судами не ставиться, що й призвело до часткового задоволення позовних вимог у справі в частині стягнення боргу по тілу кредиту.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.11.2020 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.
На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за перегляд цієї справи судом апеляційної інстанції залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.
Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30.11.2020 у цивільній справі за позовом АТ «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за перегляд цієї справи судом апеляційної інстанції залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 03.02.2021. 

Суддя-доповідач

       Судді